






Den Danske 

Evangelisk-Lutherske Kirke 

i Amerika 

1871—1921 



„DANNEVIRKE“.S TRYKKERI, CEDAR PALLS, lA 






% 


k . > 






4 






t 


< 


r 

► ‘ 




t 




, • 


r f 


! , 




s 



i C .\ 


C 


* 



♦ . 





A 


\ 


* S 


r - 


/ 


I 


< 











• ■“ / .. 









-v ■'. > ' 

. % * 


- ~j 




4 




Library of Congress 



2014 418017 


\ 




> 


- 


1‘ : 







«* - * < 



I 





t 


i 


>• 





.f. 





/ 



( 


c->v« 

t 



f 












































FORORD 


ALV1REDSINDSTW EAARS JUBIL^EUM for den daiiske Kirke i Aiue- 

rika!-Er der egentlig noget at jid)ilere for ? Har deii daiisko Kirke 

gjort et Arbejde, livorved Menneskesjtrle frydcs og Gud lores? 

Ja, det har den, og derfor er der Griind til at jiihilere. 

Det er en lang Rad^ke af Pra^ster og Meiiighedsfolk, soin i disse lialvtreds- 
sindstyve Aar har kcempet og arhejdei og hedet for den danske Kirke. Derfor 
kimde Pastor F. L. Griindtvig synge: 

,,Der bankes, der bankes paa Himmerig.s D0r 
med B0nner fra 0st og fra Vest! 

Jeg kender de B0nner, — jeg h0rte dem f0r, 
det tidt var mit Hjaerte til Tr0st. 

Og Himmerigs D0r den aabnes paa Klein, 
de B0nner de skride saa stille from, — 
det gaelder den danske Kirke.“ 

Og det er sandt, — ja, det er bleven en levende Adrkeliglied her i dette 
store, rige, frie Land, hvad Pastor K. 0stergaard synger: 

„Her fandt vi vort Virke, 
her er vore Hjem; 
men Faedres gamle Kirke * 

vi rejser mellem dem.“ 

Ja, Fa’drcs gamle Kirke! — Det var netop den, der iiiddte vore udvandrede 
LaiKlsiniend igennein den danske Kirke. 

Ilvad der er levet under Fryd. og Graad, i Tro og Haul) og Kcerlighed i det 
danske Kirkefolk derhjeinme i vore F'aalix's Land igennein tusinde Aar, — det 
har tonet igennein den danske Kirke her ovre igennein halvtredsindstyve Aar, 
og det liar ikke tonet forgives. Det var dette, soin en af de gamle gav Udtryk 
for, da han sagde: ,,Havde jeg ikke inodt den danske Kirke her ovre, saa havde 
jeg ikke faaet andet ud af Amenka end min gode Farm og saa lidt Vamk i Lem- 
merne, og det var for lidt.“ 

Og han er ikke den eneste, der taler saadan. Der er Tusinder her, der tak- 
ker Gud for den danske Kirke og for dens Arbejde. Og der er Tusinder paa 
den anden Side, der hauler Takken frem for Naadens Trone i Guds evige Rige. 

Gud har vaeret med den danske Kirke igennein halvtredsindstyve Aar. 

Derfor juhilerer vi! 


N. P. Gravengaard. 




LUTHERKIRKEN. DES MOINES. IOWA 






DEN DANSKE EVANG.-LUTH. KIRKE I AMERIKA 

ET TILBAGEBLIK I MINDEAARET 1921 

Ved A. BOBJERG 


FRA TIDEN F0R 1871. 


DE DANSKE UDVANDRERE. 

'7if BEGYNDELSEN af Fyrreaarcne i forrige Aarhundrede var der kun om- 
^ trent et Tusiiide Danske i hole Aiiierika, og de var spredt i mange Egne. Ved 
den Tid tog Indvandringen Fart til Skovegne Nord for Chicago, og Danskenie, 
som da bcgyndte at komnie i storre Tal, sogte sinrlig til de Egne. IMange af dem 
bosatte sig spredt omkring. ■-Men andre fnlgtes ad iid i Urskoven. 1 1845 blev 
den fdrste danske Nybygd griindlagt i Hartland i.det sydostligc Wisconsin, og i 
1848 kom et st0rre Selskab fra Langeland ~og bcgyndte den anden Nybygd, 
New Denmark, i samme Egn. 1 1850 var der beniniod 2000 Danske i Landet, 
og i de f0lgende 20 Aar blev der grnndlagt adskillige danske Nybygder i Wis- 
eousins og Micbigans Skovegne. I de samme Aar f0rte Udvandrerstr0mnien 
efterbaanden Acre og Acre nd paa de skovfattige eller belt skovl0se Pra*rier vest 
for Chicago, i Illinois,, Iowa og dot sydlige Minnesota. Ogsaa i de Egne blev 
danske Nybygder liegyndt. 1 1860 var Danskernes Antal omtrent 10,000, og 
efter 1864 kom de aarlig i Tusindvis, saa de i 1870 udgjorde ikke fan-re end 
35,000. 

Mange af dem blev i Byerne, bvor de fandt Arbejde som Daglejere i Fa- 
briker og Savnipller, ved Haandva?rk og i Forretning. Mange andre s0gte straks 
nd paa Landet, ofte adskillige Mil ud i Nybyggeregnene, bvor de som de fo'rste 
l)aa Stedet, eller dog blandt de f0r.ste, kunde faa fri eller meget billig Jord. 
Na-sten alle bcgyndte de i fattige Kaar. De niaatte gennem Aaringer n0jes nied 
at have deres Hjem i Blokhuse eller Jordhytter. Under strangt Arbejde i 
Sommerhede og Vinterkulde f0rte de deres Kamp for Tilvarelsen. Og f0rst 
efterbaanden naaede de frem mod den Velstand, som de var rejst nd for at 
Ande. Mange havdo varet Daglejere og Herregaardsarbejdere, og ikke faa 
mente, at de i Danmark knn havde haft Udsigt til et Liv i Slid og Slab og til en 
gladesl0s Alderdom under Fattigvasenet. Adskillige af dem gik med bitre 
Tanker mod det Land og Samfnnd, de havde forladt. For dem var IMinderne 
hjemme fra intet vard, snarest s0rgelige. Saa siiart de kunde lidt Engelsk, 
lod de vare at brnge deres danske Sprog. Mange br0d sig ikke om Kirken, og 
de, der gjorde det, s0gto amerikanske Menigbeder. 





SAVN OG L^NGSEL. 

Blandt de fattige Udvaiidrere var der dog mange andre, soiu saa^ ander- 
ledes paa Livet og liavdc bedre Minder hjeinme fra. De liavde levet med i 
de kristelige vakte Kredse i Danmark, nogle blandt de gudeligt vakte, soni 
ikke liprte til nogen Reining i Folkekirken, andre i Indre Missions Kredse og 
alter andre i grnndtvigsk vakte Kredse og Menigheder. Der var mange tid- 
ligere Ilpjskoleelever, som i deres ny Hjem ikke glemte det, de liavde liert at elske. 

1 Nybyggerlivets trange Kaar, i Ensomheden i det fremmede Land, eller 
livor flere boede mer sanmien i de store Skove og paa de fra f0rst af 0de Praerier, 
gik Taiikerne lijeni over Ilavet til de livide Kirker. 1 Kirken blev vi dpbt og 
siden konfirmeret, tienkte Nybyggcren og bans Hustrii. Der blev vi aegteviet 
og liar sanmien gaaet til Alters. Der liar vi snnget de ganile Inere Salnier i 


GAMLE PR/ESTER 

]\Ienigliedens Samfimd og liort Evangeliet forkynde paa Modersmaalet. — Der 
liar vi baaret vore aeldste Bprn til Daabeii, kiiiide nogle f0je til. — De rummer 
saa mange kiere Minder. Alt det var de nu laiigt borte fra. Var der paa sine 
Steder •— som i Byeriie — Lejlighed til at gaa i Kirke, da var alt der fremmed 
og uforstaaelig’t. Der var ingen Tipst og Opliyggelse at liiide. E0lelseii af Savii 
og Laengsel blev da levende, og Dnskerne vokscde freiii; Kunde vi dog faa Lov 
at saniles med Laiidsimend til Giidstjeneste som hjeinme i Psedrelandet! 

Mange niaatte erkende, at de langt fra liavde sk0nnet nok paa den Velsig- 
nelse, der var at finde i Kirken lijemme. Den laa der iiiidt i Sognet til fri 


6 



Brug. Pni'stcn vai* der til Tjeiiestc. Stalcii s0rgede for alt. I Amerika blev 
Iiidvandrenie straks klar over, at iiigen Kirkc tog iniod dein. Vilde de iiyde 
Kirkeiis Velsigiielse, maatte do selv skaffe sig doii. Dc, der ikke liavde sk0iinet 
nok paa den lijemme, m0dtes da i det freiniiiede Land ined dem, der havde det. 
Alle blev Lelies oni Savnet, La*ngslen og 0nskerne. 

KOM OG HJyELP OS! 

I Breve lijem til SLT?gt og Vernier fortalte Nybyggerne oni deres Liv, og 
da ikke mindst om Savnet af Kirken med alt, hvad den rummede. Adskillige 
skrev til deres tidligere Sognepra*ster oin dette. 1 Tredserne l0d der gennetii 
Brevene hjeni mangt et: Korn over og hjcelp os! IMen i Aaringer 10d Raabet 
forga'ves. Folkekirken og den kristne Meniglied i Foedrelandet fors0mte i et 
Kvart Aarbnndrede eii stor og betydningsfnld Opgave. Nybyggerne fik ingen 
Hjadp. De maatte se at hjielpe sig selv, og det gjorde de saa paa forskellige 
Maader. Mange sluttede sig til norske Menigheder, eller der dannedes skandi- 
naviske Menigheder, som blev betjent af norske Priester. Som en saadan kan 
mevnes den Menighed i Racine, Wis., som Adam Dan blev Pr^Tst for i 1871 — 
Emails Menighed, der blev stiftet allerede i 1851. 

Ofte gik det dog saaledes, at den Forkyndelsc, som norske Prjester f0rte, 
ikke ret kunde hjertelig tiltale Danske. Mange havde lyttet til Vilhelm Becks, 
Vilhelm Birkedals, F. E. Boisens, H. Sveistrnps eller C. Hostrnps Vidnesbyrd 
eller til andre Pripster af de to fremtra^dende kirkelige Retninger i Danmark. 
De kunde nn ikke godt n0jes med cn m0rk og streng Ortodoksi eller Pietisme, 
som ofte kom til Orde blandt Nordmamdene. 

De, der boede saaledes, at de ikke knnde faa Iljielp bos Nordmajiidene, 
samledes om S0ndagene i Nybyggerlijemmene til Opbyggelse og Gudstjeneste. 
De sang de gamle, kipre Salmer, la^ste Evangeliet og en Pnediken af Luther, 
V. Birkedal, V. Beck eller andre, bad Fadervor og bekendte Troen. Saaledes 
sandedes i Forsommeren 1869 de tre f0rste Familier i Nybygden West Den¬ 
mark, liver S0ndag skiftevis i tre Smaahjem, der laa skjnlte i Skoven paa liver 
sin Side af en lille S0. Ved Mindet derom ligger det iipr at tpnke paa Gnindt- 
vigs Vers i „Kirkespejl“, hvori ban med Henblik paa, hvorledes de f0rste Kristne 
samledes til deres Gndstjenester siger: 

Til de store H0jtidsdage, 

Jul og Paaske, Pinse med, 

S0ndag hver de mer end Mage 
havde paa hvert M0dested. 

Var det Staid, og var det Lade, 

Engleskarer lige glade, 
sang med dem Halleluja. 

I de fattige Hytter blev en va?sentlig Del af Gninden til Den Danske 
Kirke i Amerika lagt. Baade fra Danske i de norske Menigheder, fra deni, der 
samledes i Hjemmene, og fra dem, der havde danhet danske Menigheder med 
norsk Betjening blev det ved at lyde: Kom over og hjaelp os! 


7 


PR^STEN C. L. CLAUSEN. 

Den Maud, sorn mer end nogen anden var danske Nybyggere til llja-lp 
Died Inthersk kirkelig Betjening i Aarene f0r 1871, var Pnesten Clans Lanritsen 
Clansen. llan var ogsaa den, der freinfor alle andre fik Porbindelse l)ragt i 
Stand niellein disse Nybyggere og Trosfadler i Danmark. Derfor vil ban altid 
leve i taknemligt Minde bos danske Ki’istne i Amerika. 

Clausen var fodt i)aa yErd i November 1820, altsaa for godt bnndrede 
Aar siden. I sin Oi)va‘kst kom ban i Forbindelse med Peder Larsen Skra‘j)i)en- 
borg paa Fyn og blev st.erkt paavii-ket af bam og de gudelig vakte Forsamlings- 
folk saavel som af den grnndtvigske Beva'gelse. 

I sin Ungdom var ban en kort Tid Ilusbei’er i Norge, og i 1843 rejste ban 
til Amerika, fordi norske Nybyggere i det sydlige Wisconsin 0nskede bam til 
Licrer for deres B0rn. liver Soiidag samlede ban Nybyggerne og laeste en Pne- 



PASTCR C. L. CLAUSEN. 


diken for dem, og de blev snart enige om at bede bam van*e deres Pra*.st. Han 
tog mod Kaldet paa den Betingelse, at ban kunde blive rettelig ordineret. Den 
Sag blev ordnet saadau, at en tysk-lutbersk Pra?st, Krause, paatog sig at eksami- 
nere Clausen, og da ban fandt, at ban bavde „grnndig Indsigt i Cuds Ord og 
gode kirkebistoriske Knndskaber“, foretog ban Ordinationen efter den norske 
Kirkes Ritual den 18. Oktober 1843. 

Clausen bavde saaledes ikke nogen ,,teologisk“ Lbldannelse til Pra^steger- 
ningen. Naar de norske Nybyggere saa hurtig kaldte bam til den, mens ban 
endnu var meget nng — knn 23 Aar — var det Udtryk for en levende Trang 
til at have en Pra?st i deres Midte. Og de tog ikke fejl, da de valgte Claiisen. 
Hans personlige Ud\dkling gjorde ham vel skikket til at vjere Prmst, og bans 
Fortrolighed med Bibelen og Kirkehistorien kom ham i h0j Grad til Hjielp. 
Han bavde sjEeldne Evner som Priedikant, og ban viste sig at viere en stor kirke- 


8 


lig Organisator. Han grnndlagde Nyliygder og var Nyhyggernes Leder og Fore- 
gangsinand, deres Hj{T?lpcr mod Kaad og Daad i saa at sigc alle timolige, 0kono- 
mi«ke saavcl som aandeligo Spdrgsmaal. I henved 50 Aar virkede han som en 
H0vding blandt de noi-ske Udflyttore. Sin lanigste og rigeste Virksomlied fik 
lian i dot nordlige af Staten Iowa, hvor lian i Begyndelsen af Halvtredserne 
grnndlagde en stor og blomstrcnde Nybygd, som ban kaldte St. Ansgar, et Navn 
der jo bar en god dansk Klang. Her fandt ogsaa mange Danske deres Hjem. 
Clausen bavde heist set, at alle norske og danske Kristne knnde have slnttet sig 
sammen. Men ban bvrte, at det ikke lodljig gore, sandig fordi der var for megen 
D0mmesyge blaiult Nordimendene. Clausen-selv bl^v tit mistconkeliggjort, idet 
man beskyldte bam for at vare en farlig Grnndtvigianer. 

Det var ikke alene de Danske, der boede blandt Nordimendene, som Clausen 
blev noget for, nien ogsaa mange i danske Kredse, idet ban bes0gte og betjente 
dem som Pni'st. Af saadanne Kredse skal nannies Menigbeden i Cedar Falls, 
Iowa, som ban lietjente regelimi'ssig fra St. Ansgar af. 

Clausen var Feltprast i Borgerkrigen, og siden blev ban Medlem af lowas 
lovgivende Forsamling. Denne sendte bam i 1867 til Paris som Repnesentant 
ved Verdensudstillingen. Derfra ga^stede ban Danmark, bvor han ved M0der 
og i Samtaler gav Oplysning om de danske Nybyggeres Trang til kirkelig Be- 
tjening og til et Missionsarbejde. Han lagde de Kristne bjemme staerkt paa 
Sinde at gdre noget for i den Henseende at bja?lpe deres udvandrede Lands- 
imnnd. Derved vakte ban mange til Eftertanke og fik knyttet Forbindelse 
over Havet. ' 

DET FYNSKE UDVALG. 

Den direkte Folge af, Clausens" A'irksombed bjemme var Dannelsen af 
,,Det fynske Udva]g“ i Odense i 1869. Dette Udvalg vilde arbejde „for at 
fremme Evangeliets Forkyndelse blandt Danske i Nordamerika“. Det bestod 
af de fire fynske Pnester Job. Mbller og L. Helveg, Odense, Job. Clausen, Rys- 
linge, og O. Str0m, Marslev, saint Kammerraad Ple.sner, Helleriip. Det var 
isan- de ti‘e f0rstmevnte, som var virksomme nied i en Aarnekke at ndsende 
Prmster til INIissions- og Kirkemarkcn i Amenka. Men alle mindes de ligesom 
Clausen nied Tak i Den Danske Kirke i Amerika. 

Dette Udvalg var en Del prieget af den grnndtvig.ske Beva^gelse, men og¬ 
saa noget af Indre Mission. Det var derfor et ret godt Udtryk for den danske 
Folkekirke og den danske Menigbed og saaledes vel skikket til at danne et For- 
bindelsesled niellem dem og Udvandrerne. Af Blade bjemme bavde „Indre 
]\Iissions Tidende“ bidtil indeboldt mest om Evangeliets Forkyndelse blandt 
Landsimend i Amerika, og Vilhelm Beck var nieget optaget af Tanker deroni, 
men koni ikke med i Udvalget. 


9 


FRA AARET 1871. 


UDVALGETS F0RSTE UDSENDING. 

I Forsommeren 1871 begyndte Udvalget sit egentlige Arbejde, da dot 
sendte tre Maeiid til Ainerika. Don one var Pastor A. C. L. Grove-Rasmussen, 
soni skulde rejse onikring til danske Kredse og Menigheder for rigtig at lajre 
Forlioldene at kendo, saa ban kimde give paalidelige og fyldige Oplysninger oin 
dein. Den anden af de ndsendte var La'gpradikanten A. S. Nielsen fra 
Vendsyssel, en Mand paa 39 Aar, en erfaren Kristen og en hjertelig Evangeliets 
Forkynder. Han rejste for at finde en Gerning blandt Landsin®nd til Afhjaslp- 
ning af den Ndd og Trang, som de var i. Og den tredje rejste i samme Hen- 
sigt. Det var den unge (23-aarige) Missionselev, Fynl)oen Rasinns Andersen, 



PASTOR GROVE RASMUSSEN 


som s0gte videre Uddannelse, inden ban vilde begynde sin Gerning. Ilan havde 
gaaet i Skole hos Jolis. Clausen i Ryslinge. De tre landede i New York den 13. 
Jnni 1871 og fnlgtes ad videre til Cliicago. Her blev Andersen syg og maatte 
s0ge til et Hospital. Da ban blev rask, rejste ban til Marshall, Wisconsin, hvor 
ban tog Ophold paa ,,Den Norsk-Danske Konference“s Pra'steskole. Dette 
Kirkesamfnnd var stiftet Aaret f0r, og Pa.stor C. L. Clausen var dots Formand.. 

GROVE RASMUSSENS RUNDREJSE. 

Grove-Rasmussen rejste genneni Wisconsin, hvor ban standsede i JVIihvau- 
kee og Hartland, men ikke i Racine, til St. Ansgar, Iowa. Her bes^^gte ban 


10 




Pastor Clausen. Derfra drog han videre til Cedar Palls, Omaha og Grand Is¬ 
land, Nebraska. Tilbagerejsen gik over Omaha, Sioux City, Cedar Palls, Minne¬ 
apolis til Chicago, og derpaa hjem til Danmark. Det var en Hurtigtur, da han 
var hjemme allerede f0rst i September, oni ikke f0r. 

I „Nordisk Maanedsskrift'‘ skrev han en hengere Beretiiing om sin Rejse. 
Selv om han ikke var kommen dybt ind i Porholdene paa saa kort Tid, havde 
han dog la?rt en Del. Pastor Clausen gav ham mange Oplysninger og sagde 
til ham: Send kun Pra?ster her over; der er nok at g0re. Han fandt mange 
Landsmjend med hjertelig Lfengsel efter dansk Gudstjeneste og Menighedsliv, 
og han siger, at Prtester vil blive modtaget nied Gl»de og faa en velsignet Ger- 
ning og selv vinde rig Erfaring derved. Men han m0dte ogsaa mange Danske, 
som mente, at der ingen Brug var for danske Pnnster, fordi de Danske, der i det 
hele vilde have med Kirken at g0re, vilde slutte sig til amerikanske Menigheder, 
da det gjaldt om snarest at blive Amerikanere. Han m0dte altsaa begge de 
Retninger, som har gjort sig gaddende gennem de nu svundne 50 Aar. 

Grove-Rasmussen kunde vare bleven Prast i Nybygden ved Dannebrog, 
Nebraska, men vilde ikke. Det synes, som han hurtig blev trat af det store Land 
og med Langsel hastede hjemad. 

Med Hensyn til Porholdet til Nordmandene siger han, at Clausen gerne 
vilde, at danske Praster, som kom til Amerika, kunde slutte sig til bans Sam- 
fuiid (Konferensen). Og et venligt Porhold haaber G.-R. selv paa. Men ganske 
at slutte sig til den, vil luvppe lade sig g0re, fordi det Lys, der ved Gimiultvig 
var blevet tandt i den danske IMenighed, skarer de fleste norske og en Del danske 
Kristne slemt i 0jnene. 

MENIGHEDEN I CEDAR FALLS KALDER A. S. NIELSEN. 

Pra Chicago rcjste A. S. Nielsen f0rst til Luzerne, nar Cedar 
Rapids, Iowa, for at bes0ge den danske La^gpradikant Peter Nikolajsen, som 
havde boet der siden 1854. Han havde Licence fra Den Lutherske General- 
synode og udf0rte derfor kirkelige Handlinger, men pradikede ellers for Lands- 
mand, for Svenske og Norske og tilh0rte selv en tysk luthersk Menighed. Niel¬ 
sen tankte sig rimeligvis Muligheden af at faa Prastegerning blandt de Danske 
der paa Stedet. Men har han tankt det, saa forstod han snart, at der var intet 
at'g0re for ham. 

Pra Luzerne vilde Nielsen re.ise til St. Ansgar. Men i Cedar Rapids kom 
han i Samtale med en Landsmand, og en Udtalelse af denne om, at der var mange 
Danske i Cedar Palls, tik Nielsen til at rejse dertil. 

I Cedar Palls blev han godt modtaget af den danske Menighed, som hidtil 
var bleven betjent af Clausen. Denne og Grove-Rasmussen kom til Cedar Palls, 
mens Nielsen var der, og med Clausens Billigelse kaldte Menigheden Nielsen 
til Praest. Denned vai- det f0rste betydningsfulde Resultat af Udvalgets Ar- 
bejde naaet, idet dets f0rste Udsending var bleven modtaget og antaget af en 
dansk Menighed. ; 

A. S. Nielsen skulde nu ordineres for at kunne optage Praestegerningen. 
og han 0nskede meget at det kunde ske ved Biskop P. C. Kierkegaard i Aalborg. 
Han rejste derfor straks tilbage til Danmark, hvor han tillige havde det Hilrinde 
at hente sin Pamilie. Han opnaaede imidlertid ikke det, han 0nskede med Hen- 


11 


syn til Ordinationen, sikkert nok fordi det vilde have vseret imod Folkekirkens 
Regler og Love, oin en Biskop liavde ordineret en Mand til Priest, som ikke var 
teologisk Kandidat fra Uiiiversitetet. Det blev ordnet saaledes, at Nielsen skulde 
have Ordinationen hos Pastor C. L. Clausen, og da han var kommen til Cedar 
Falls nied sin Faniilie og havde hosat sig der, blev han ordineret af Clausen i 
Kirken i St, Ansgar den 17. November, 1871. 

N. THOMSEN, ADAM DAN OG R. ANDERSEN. 

A! S. Nielsen var dog ikke den f0rste, som blev ordineret til Prjest blandt 
Danske i Amerika. Han og Andersen var heller ikke de f0rste, som rejste her- 
over i den Hensigt at forkynde Evangeliet blandt Landsmfend. 

Den f0rste, som kom her, af dem, der senere blev Pnrster i Den Danske 
Kirke, var den unge Vestjyde S. H. Madsen, som rejste herover sidst i Tredserne, 
men var taget hjem igen for at forberede sig til Prfestegerningen. 

Og den f0rste, som blev Priest her, var N. Thomsen, der i 1865 af Dansk 
iNIissionsselskab var sendt til Indien som Missionfer. Han blev ordineret derude 
paa Missionsmarken, men rejste siden til Amerika, hvor han tog andet Arbejde, 
indtil han i Foraaret 1871 blev kaldet til PrUrst af den danske Menighed i In¬ 
dianapolis, Indiana. Her havde allerede tidligere vreret en anden dansk Pra^st, 
M. Fr. Wiese. Men han var ordineret i Den Norske Synode og blev ved at h0re 
til den. 

Nogle Dage f0r Udvalgets Udsendinge landede i New York, kom Mis.sion[pr 
Adam Dan her til Landet. Han var fddt i Odense 1848, havde uddannet sig til 
]\Iissionau’ og vawet paa Vej gennem 0vre-iEg>"pten til Mispiousmarken blandt 
Oallaerne. Men Krig og Sygdom tvang ham til at vende ora. Han kom til Jeru¬ 
salem og blev Lau-er ved det syriske Vajsenhus, gjorde Udflugter til Arabien og 
Syrieu og samlede en Rigdom af lagttagelser, som han senere nedskrev i Bogen 
Kanaan. I Jerusalem fik han mod Slutningen af Aaret 1870 Kaldsbrev fra den 
danske Menighed i Racine, Wis. Det var den oprindelig skandinaviske IMenig- 
hed. som var stiftet i 1851, der nu under den stau-ke danske Indvandring i 60-erne 
efterhaanden var bleven musteii helt dansk. Dens Pra?st, den norske J. Miiller- 
Eggen, havde skrevet til Danmark om, at Menigheden burde have en dansk 
Pra^st. Saaledes kom det sig, at den valgte Adam Dan, og at han med Villi. 
Becks Anbefaling rejste til Racine, hvor han lilev ordineret af Pastor IMiiller- 
Eggen den 6. Juli 1871. 

I L0bet af det Aar var da de tre danske Piaster kommen i Arbejde. Deres 
Virksomhed var Begyndelsen til Den Danske Kirke i Amerika. Den ene havde 
va^ret i Indien, den anden i Jerusalem ; meu alle tre kora de som Sendebud fra 
den danske Moderkirke. De var kaldet til at imddekomme en dyb Trang og blev 
sat paa en Arbejdsmark, hvor det snart skulde vise sig, at der var nok at g0re. 
De kendte fra f0rst af ikke hverandre og kom i Arbejde ret fjernt fra hver- 
andre. Men det varede ikke hunge, fbr de fik indbyrdes Forbindelse. 

R. Andersen, der var kommen sammen med A. S. Nielsen, begyndte snart 
at holde M0der flere Steder i Wisconsin. Saaledes var han i Waupaca i Julen 
1871, og en Menighed i denne store danske Koloni kaldede liaili til Pr^st. Her 
blev han ordineret af A. S. Nielsen den 26. Juni 1872. Ved den Lejlighed var 
de fire Priester samlede f0rste Gang. 


12 


GL^DEIOG TAK. 

Lad os t£enke os tilbage til Julen 1871 og afkvgge et Bes^g i den danske 
Menighed i Racine, hvor Adam Dan da havde vferet Priest et halvt Aar. Da 
holdt Landsmiend der sikkert Julefest baadc i Iljem og i Kirke, sorn de ikke 
havde g,iort det f0r i fremmed Land; for det var Amerika eiidnu for dem. Ilvor- 
lodes det er sket i Enkeltheder kan ikke udmales. Men se paa Menigheden Jule- 
morgen. Ilvor stor er ikke den Fryd og Glaede, soiu staar at Ijvse i disse Menne- 
skers Aasyn. Nu endelig holder de Jnl igen som lijemme i Ficdrelandet. Se, 
hvor deres 0jne tindrer, da de i Fa3llesskab istemmer Jiilesalmen og synger den, 
saa Ord og Toner bierer dem frem og op, indtil de staar i Flok og Rad om Barnet 
f0dt i Bethlehem. Derpaa h0rer de Jnleevangeliet host og forkyndt paa deres 
yndige Modersmaal, saa det sv0ber sig mildt og bl0dt og dog klart og klang- 
fuldt om Indholdet af det gamle, glade Budskab. Hjerterne varmes, og 0jnene 
dngges, og Takken stiger i L0n til ham, som bor i Londom og derfra ser kan-ligr 
til sine Boirn paa Jord. Det, at Menigheden har faaet Praest fra Danmark, en 
ProBst saa evangelisk og saa dansk, det g0r, at den er glad og frimodig. Deji 
f0ler, at den ikke er glemt af sin Moderkirke, at den ikke staar ene og forladt, 
og naar den ser fremad, spredes Taage og Skyer, og det toi^r gennem Iljerterne: 

Den signede Dag med Fryd vi .ser 

af Havet til o.s opkomme; 

det lyser paa Himlen iner og nier 

o.s alle til Lyst og Fromine; 

det kendes paa os som Lysets B0rn, 

at Natten hun er mi omme. 

Eller g0r vi paa Tankens Vinger en Tnr til Cedar Falls, hvor A. S. Niel¬ 
sen lige havde begyndt sin Priestegerning, da vil vi der Ijlive Vidner til en legte 
dansk Julefest og Julegudstjeneste, som i det hele og vel i de fle.ste Enkeltheder 
svarer til, hvad der sker i S0stermenigheden i Racine. 1 Cedar Falls stod den 
leldre Priest med rig Erfaring i Livets Skole og tolkede iiiderligt og hjertevarmt 
Ghvdens det evige Bud. 


FRA HALVFJERDSERNE. 

ARBEJDSMARKEN UDVIDES. 

Det blev travle Dage og Aar for de fire Pra^ster. 1 Wisconsins Skovegne, i 
Michigan, i Chicago og andre Steder i Illinois saavel som i Iowa og Minnesota, 
var der mange Danske. Blev der kaldt paa en af Pnesterne, om han vilde komme 
og prmdike, forvalte Sakranienterne, be.sbge syge eller tjene ved Begravelscr, 
da fulgte han Kaldet. Saaledes kom de alle' ud og bes0gte danske Kredse her 
og der. De tog ogsaa ud og 6p.s0gte Lhhdsmamd for at faa dem i Tale, som de 
havde h0rt om, men som inaaske ikke ehdnu vidste af Priesterne at sige, eller 
maaske endnu ikke hengtes efter det, som Prtesterne kunde bringe. 

De gjorde lange Rejser i Sommerhede og Vinterkulde og i den vanskelige 
Foraarstid, naar T0brud ofte gjorde Vejene ufremkommelige, og Vandl0b maatte 


13 



) 


krydses. Mange Gauge var der slet ingen Veje, knn primitive Udhiigninger i 
Skovene, ja, nndertiden end ikke det. Med Okseforspand gik det langsomt, oin 
Vinteren paa Sue endda nogenlunde, hvis der allerede var brudt Vej med banet 
Spor. Men naar der om Sommeren ogsaa inaatte k0res i SUede, fordi man ingen 
Vogue liavde, som f. Eks. da Adam Dan ginstede Nybygden West Denmark i det 
nordvestlige Wisconsin, da maatte selv en kort Vej gennem Storskoveii syncs 
lang. 

Dog — Vanskelighederne og Strabadserne blev m0dt med frit Mod. Pra‘- 
sterne var gaaet til Arbejdet som Missiona?rer, der ikke ventede at ,,nyde Livet‘% 
men gerne vilde tjene, om det ogsaa sknlde krtrvc Of re. De to yngste Pnnster 
boede midt i den st0rste Arbejdsinark, og de gjorde de fleste Rejser. Adam 
Dan kom Ifengst omkring — baade til IMichigan og Illinois og medvirkede ved 
Stiftelsen af en Ra*kke Menigheder. I det hele fremstod der efterliaanden 
mange Menigheder, og Evangeliets Forkyndelse blev modtaget med Glaede og 
van til stor Velsignelse. 

Der kom saa tillige snart flere Pra‘ster, som tog deres Del af Arbejdet. 
Her .skal nicvnes de 10 f0rste, som kom efter de 4 allerede naevnte. Det var de 
14, som gjorde det meste Arbejde fornd for Organisationen af Kirkesamfnndet, 
og de fleste af dem fortsatte langt la^iigere frem. 

Den 8. September 1872 blev A. L. J. S0bolm i Cedar Falls ordineret af 
A. S. Nielsen til Pra^st i Perth Amboy, N. J. Aaret efter kom J. A. Heiberg og 
H. Rosenstand, begge teologiske Kandidater og ordinerede, f0r de rejste herover. 
Heiberg blev Prfcst i Chicago, Rosenstand i Manistee, Mich. I 1874 kom de to 
f0rste fra Pr^esteskolen paa Askov H0jskole: O. L. Kirkeberg til Indianapolis 
(N. Thomsen var flyttet til Neenah, Wis.), og Jens Pedersen til West Denmark. 

I 1875 kom J. P. Lilles0 og H. J. Pedersen, begge udsendt af Udvalget, 
efter at de liavde gaaet i Skole bos Jobs. Clansen paa Ryslinge H0jskole. Lille- 
sd var Friskolelan-er og en Mand paa godt 30 Aar. Han blev PivTst i IMuskegon, 
Mich. H. J. Pedersen fik sin Pra\stegerning i Gowen i samme Stat. 

Aaret efter kom Pastor Jakob Holm fra Danmark til Cliicago Sydside, 
og den foi- mevnte S. H. IMadsen, der havde gaaet i Skole hos Pastor Tesch i 
Gjellernp ved Herning, blev Praist i Indianapolis. 

Den fpldste af disse 10 Priester var Jens Pedersen, f0dt 1836, den yngste 
H. J. Pedersen, f0dt 1851. Rosenstand og Heiberg var paa Alder med Adam 
Dan. Nn, da dette skrives, er de 6 af de 14 f0rste Pra?ster, forla'iigst gaaet gen¬ 
nem L0nporten; den syvende tLillesd) gik fornylig. To — Dan og Andersen — 
arbejder endnn iblandt os; Dan holdt sidste Sommer 50 Aars Jnbila?nm under 
Tak og Anerkendelse fra vor Kirke og mange ndenfor den. S0holm staar i Den 
Forenede Danske Kirke, medens Kirkeberg for mange Aar siden gik over til 
Den Norske Kirke, og de tre Teologer lever i Danmark. 

I 1873 blev tre Liegimend an'taget til som Pra>dikanter og IMissiomnrer at 
bringe Landsmiend Evangeliet pa?. Stedei’, hvor Prgesterne sjielden kunde kom- 
me, eller hvor Arbejdsmarken var sa?rlig stor. Jens Jensen fra Trnnderup ved 
Svendborg virkede saaledes en Tid i Chicago, senere i W'isconsin. Han lever 
endnu som meget gammel Mand i Kimballton, Iowa. 

Jens Rasmussen fik sin Arbejdsmark i New Lisbon, Wis., og omliggende 
Egne, medens den tredje, Anders F. Andersen, kom til Omaha, Nebraska, hvor 


14 


liaii virkede et Par Aar. Han missionerede samtidig med at lian passede sit 
Ilaandva^rk som Snedker. Senerc slog han sig sannnen med Landsimend iied i 
Kearney County, Nebr., og bes0gte derfra som Missiomnr en Manigdc danske 
Kolonier i Nebraska og Kansas. Siden sluttede han sig til Den Norske Kon- 
ference. Han d0de 1911 i Eugene, Oregon. 

• De ydre Vilkaar og Forhold, som der blev arbejdet under, faar man et le- 
vende Billede af ved at Iffise H. Rosenstands Bog ,,Fra de store Sbers Land,“ 
som han udgav i Danmark i 1901. Hans Fortjellinger om sine Oplevelser paa 
Missionsrejser og Sygebesbg, sanlig i Michigans Skovegne, er ofte spfendende 
som Eventyr og viser, at der var Farer at gaa i Mbde og Vanskeligheder at over- 
vinde. Han giver ogsaa mange vnerdifulde Oplysninger om Livet dybere set, 
om Menneskers aandelige og sjadelige Tilslande og de kirkelige Forhold. De 
unge Mfend mddte poa Arbejdsmarken med meget forskellige Forudsfetninger, 
Evner og Uddannelse. Men de tog alle fat med godt IMod og en terlig Vil.je til 
at gbre deres bedste i Missionsarbejdet, og Arbe.jdet gik godt frernad. 

Ved Nytaarstid 1875 skrev Adam Dan i ,,Kirkelig Samler“ bl. a.: „Vor- 
herre bar vamet god ved os. For 3 Aar siden var her kun 3 Pra'ster og 3 Menig- 
heder, som vedkendte sig den danske Moderkirke, medens vore Landsmaend i)aa 
mange^Steder sukkede efter at hbre det glade Budskab i den Aand og paa den 
Tunge, som de havde hert at elske i det gamle ka^re Fa^dreland. Nu sarnies 
Landsmaend paa over 20 Steder i dette store, paa timelige Gaver rige Land om 
Guds levende Ord paa den danske Tunge, og 9 Pnester arbe.ider som Ordets 
Tjenere i Menighederne. Den levende Lovsang, der har faaet Lyd paa Folkets 
Lather der hjemme mellem Badter og Sunde, har ogsaa begyndt at tone hjerteligt 
i Vesterlide. Baandet er ikke bristet og skal ej briste, som Ihnder os til Danmark, 
vor Moder. Hvad der er sket, er underligt for vore 0jne og ei- Gnds gode, vel- 
signede Gerning, som vi takker og lovsynger bans Kaerlighed og-Ejegodhed for.‘‘ 

Det blev efterhaanden mange Danske, som fik Del i Glaeden ved at komme 
med til danske Gudstjenester og leve med i danske IMenigheder. De fbrste 
Aar var en grbdefuld og frugtbar Tid, som de gamle. der har levet med i den, 
mindes med taknemlig Gla'de. Gudstjenesterne blev holdt i Nybyggerhjemmene 
eller i de smaa offentlige Skolebygninger i Nybygderne. Der er Steder, hvar 
man har brugt Skolestuerne til Kirke i 10. 15, ja 25 Aar, fbr man magtede at 
bygge Kirke. Men mange Steder blev Menighederne saa store, at de inden Ifenge 
byggede Kirker. 

Inden TJdgangen af Halvfjerdserne var der ca. 70 danske Menigheder og 
Pra'dikepladser med knap halvs.iette Tusind Mennesker. Tred.iedelen af disse 
Menigheder var i Wisconsin, medens der var en halv Sues i hver af Staterne 
Michigan, Illinois og Iowa. De bvrige var i Minnesota og Indiana og ved Atlan- 
lerhavskysten. 

Til H. J. Pedersens Ordination den 20. Oktober 1875 skrev Adam Dan 
en Sang, som de fblgende tre Vers er taget af. 

Vi rejse omkring med det dejligste Bud, ' 

der hdrtes ej bedre paa Jord; 
vi fik det af evige Sandheds Gud 
med Livets forl0sende Ord. 


15 


VI sejse omkring med det dejligste Ord 
om Keerlighedslivet i Gud; 
det toner saa frydeligt hen over Jord, 
og Klangen skal aldrig d0 ud. 

Vi raabe det ud som Guds Kserliglieds Ord 

til liver, som er bange og svag; * 

det l0fter dig op fra den larmende Jord, 
belt ind i den solklare Gag. 

Her syiiges paa den Tone, som klang gennem Livet og Arbejdet. 

LOVSANGSTONER. 

Ta?nk paa en Soinmermorgen ved Solopgang eller lidt f0r tide i den dejlige 
lysegr 0 nne danske B 0 geskov. Da vaagner den f 0 rste Sangfugl af sit lette Blund 
i tlen lyse Nat og liegyndcr at synge. Straks stemmer en anden i med, og atter 
en, og saa dere og flere. Snart toner hele Skoven af Fnglesang, en lierlig, 
frydefiild, jnblende Morgensang, et Kor af tnsinde Stemmer af meget forskellig 
Klang og Styrke. Uroslen er Fuglekorets Forsanger, som den .slaar i Skov sin 
klare Trille. Der er noget betagende, noget gribende, noget vidunderlig dejligt 
ved at gaa i Skoven en saadan Morgenstund, naar det sker, som Digteren syn- 
ger om; 

„Nu vaagner alle Guds Fugle smaa, 

de flyve fra Eeden og sjunge, 

de siirise Vorlierre saa godt de formaa, 

de takke for Livet og Lyset med fl0jteude Tunge.' ‘ 

Ingen Magt paa Jord kan standse Fuglekorets Sang en smuk Sommer- 
morgen i den danske B 0 geskov. Den vtelder frem, bryder frem, iiimodstaaelig, 
ustandselig som fra indre overfyldte Kamre, ud af en Trang, der maa have 
Luft, en Spamding, der udldses i dirrende Fryd. 

Ilvad der saaledes sker i Fuglenes Rige tide i Guds sk 0 nne Natur, er et 
Billede paa, livad der saa tit er sket i Guds Rige i Menneskelivet, naar „Saiiglieds 
Fryd for Genloserens Dyd“ liar fyldt Menneskehjerter, som ellers var svage, 
bly og bange nok, fattige og idnge, langt fra rene. Naar den signede Dag bry¬ 
der frem med Solopgangen fra det H 0 je,-naar Gkeden fylder Sjtelen, da bryder 
Lovsangen ud, da ,,toner det med Lov og Pris og B 0 n fra Jord til Paradisliaven“. 
Noget af dette skete i de danske Meniglieder her i Landet i 1871.og de f 0 lgende 
Aar. DeiTor ei- det en Gla^de at mindes den Tid. 

KIRKELIG MISSIONSFORENING. 

Samarbejdet mellem Prai.sterne blev fortsat og videre udviklet. Ved et 
M 0 de i Neenali, Wis., den 8 . og 9. September 1872 blev der taget et vigtigt Skridt 
i Retning af at gore dette Samarbejde mere frugtbringende-og faa det ind i 
fastere Former. Pnesterne Adam Dan og R. Andersen var med ved dette M 0 de, 
og Dan skrev senere bl. a. f0lgende: 

„Det var en Aften i September 1872, at nogle danske Praister og Lmgfolk 
sad samlede i Neenali, Wis., og taltes ved om deres Landsiiuends aandelige 
Kaar i Amerika, og livad der burde og kunde g 0 res for at naa til saa mange 


16 


soni muligt med det velsigiiede Budskab „oin liam, sorn tog vor Kvide og gav os 
Fryd igeii.“ Som Fnigteii af Forhandlingerne fremlagde den, der skriver dette 
(Dan), tre Forslag, som gik nd paa Oprettelsen af en Missionsforening, Udgivel- 
sen af et Kirkeblad og Oprettelse af en Folkeli0jskole.“ Det var store og l)etyd- 
ningsfnlde Opgaver, som Pastor Dan dermed pegede paa. Men ban og de 
andre ved M0det liavde baade Tro og Mod til at tage fat og arbejde for Opga- 
vernes L0sning. Pra'sterne Thomsen og A. S. Nielsen var ikke ved M0det. Men 
Thomsen nnderskrev Opraabet, som blev ndsendt. Man stiftede ,,Kirkelig Mis- 
sionsforening'‘ og begyndte at ndgive „Kirkelig SamleF‘. Adam Dan blev 
Foreningens Formand og Bladets Redakt0r. Thomsen og R. Andersen saint 
La^gimendene R. J. Radiek og M. Ponlsen, Neenah, og R. J. Rasmnssen, Racine, 
kom i Foreningens Styrelse. Det trcdje af Pastor Dans Forslag knnde ikke sfet- 
tes i Vamk lige straks. Men Tanken var vakt, og Virkeligg0relsen kom senere. 

Grnndtanken ved Dannelsen af ,,Kirkclig Missionsforening" var at lijalpes 



PASTOR ADAM DAN 


ad med at kalde og samle Landsimend til Kirke og til at leve som Kristne — 
som Gilds B0rn i bans Failerlins. Dette vilde man virke for ved Aflioldelsen af 
Missionsm0der og ved i inderlig Forbindelse med Menigheden i Fadrelandet at 
g0re alt nuiligt for at faa troende Mamd hjemme fra til at komme over og 
virke som Praster blandt Landsmaml. Med Bladet ,,Kirkelig Samler" sknlde 
der virkes i samme Retning. 

Naar der navnes folkelig Oplysning som Led i Arbejdet, man vilde nd- 
f0re, og naar der i Samklang hermed peges paa Betydningen af en Folkeli0j- 
skole, saa gbres det jo i Overbevisningcn om, at menneskelig Oplysning og Op- 
dragelse staar i n0jeste Samklang med Kristenlivets snnde Udvikling og derfor 
vil virke med til at fremme dette Liv. 

,,Kirkelig Missionsforening" vilde ikke vare nogen ,,ny Synode" med La- 
reparagrafer eller Larestrid, som man saa’ en Mangde af i andre Frikirker, 
isar i de norske, der stod Danskerne narmest. Man vilde „bygge sin Tro 


17 






paa Kirkens Gniiutvold, soin er Klippcn Kristus, s^gcndc Livet i hans Ind- 
stiftelser og Lyset i deP profetiske og apostoliske Ord, soiii i Den Ilellige 
Skrift or os overleveret.“ ,,Vi vil belt og holdent tilhore den ganile hitherskc 
Kirkeafdeling.“ 

DET DANSKE KIRKENAVN. 

,,S0holm, Kirkeberg og J. Pedersen slnttede sig ikke nogensinde til ,,Kirke- 
lig Missionsforening“. Men i Slntningen af Jnni Maaned 1874 var en Del af 
de Pra'ster, soni arbejdede i dansk Intbersk Mission i Anierika, sainlede i Racine, 
bvor Pastor Dan da var Pra^st. Da de om Efteriniddagen sad nde i Haven, var 
Talen om, at de alle bnrde tilb0re en Organisation. Der l)lev da foreslaaet, at 
de snide kalde sig „Den danske Intherske Kirke i Anierika'", og at „Kirkelig 
Missionsforening“ sknlde sortere som en Komite under denne. Deroni blev 
alle enige. Der blev ikke noget skrevet; det var en miindtlig Forstaaelse; men 
der var det. Den Danske Kirke i Amerika blev til.“*) 

Det nye Navn betpd f0rst og fremmest, at man i det vilde give Udtryk for 
den inderlige Forbindelse, som man stod og vilde blive ved at staa i nied Menighe- 
den og Folkekirken i Danmark. I de danske Menigbeder var der Mennesker fra 
Indre Missions Kredse bjemme, saavel som saadanne, der var komnien fra grundt- 
vigske Menigbeder og Hpjskolekredse. Der var vel ogsaa en Del, som b0rte til den 
l!0jkirkelige Retning. Og de faa Pnester repraisenterede ligeledes de forskellige 
kirkelige Retninger. Nogle var mest grundtvigsk prtngede, andre mest af Indre 
Mission, og nogle af dem endog ret stierkt fra begge Sidei*. Det bpjkirkelige 
Syn var ogsaa repra^senteret. 

Det kan da med Rette siges, at Den Danske Kirke i Amerika var en <Tgte 
Datter af Moderkirken i Danmark og stod gennem Udvalget i levende Forbin¬ 
delse med den. Denne Forbindelse blev efterbaanden starkere og starkere, 
og der var al god Griiiid til, at de, der vilde staa sammen i den, gav dette Ud- 
tryk ikke alene i deres Tale, Fard og bele Liv, men ogsaa deri, at de samlede 
sig under Navnet Den Danske Kirke. 

DEN DANSKE KIRKE ORGANISERES. 

Med Navneandringen fra ,,Kirkelig IMissionsforening" til ,,Den Danske 
Kirke“ fulgte ingen nye Love eller Regler eller nogen Forandring i Arbejds- 
maade eller A^irksombed i det bele. Men der blev efterbaanden tankt meget paa 
og talt om, at der bnrde en fastere Ordning til med Regler, Love eller Forfatning, 
Styrelse, en Biskoj) og mulig mere i Retning af Organisation. En fast bygget 
Frikirke i Ligbed med andre ber i Landet var det, mange pnskede. 

Det f0rste Kirkem0de, bvor Sagen om Organisation, Kirkeforfatning og 
Biskop blev forbandlet, afboldtes i Neenab, Wis., den 22. Maj 1878 og f0lgende 
Dage. Det var sammenkaldt net op for at drofte de mevnte Sp0rgsmaal og alt, 
bvad dermed stod i Forbindelse. I M0det deltog 15 Pnester og 15 Delegator. 

Der blev f0rst forbandlet om Kirkens Samfundsordning, derunder om en 
Biskop. Det viste sig, at vel var der Stemning for en Ordning, men samtidig 
stjerk Modstand mod ret meget af regerende Myndigbed* samlet bos en enkelt 

*) Det citerede er indf^rt af Redaktionen. 


18 



cller nogle faa. Adskillige var den (rang soni altid senere vaagent paa Tagt 
imod alt, hvad der var praBget af Indgreb i den eiikeltes Frihed, medeiis andre 
saa’ mere paa Betydningen af Orden og Enshed og fadles Regler. Det blev 
foreslaaet at vfelge en Biskop. Nogle var sta?rkt optaget af Tankeii om, livor 
stor Velsignelse det vilde blive til at faa en saadan. Udvalget i Danmark vilde 
dog ikke anbefale det, og Flei-tallet af Forsanilingen var imod det. Pastor 
A. S. Nielsen var en af dem. I en Tale om Sagen ved Mbdet sagde lian bl. a.: 



PASTOR A. S. NIELSEN. 


„Det var ikke en Biskops Fortjeneste, at vi koni her over. Den levend?? 
Menighed sendte os. Vi skal stille tro paa Ordet af Jesn INInnd, det van-e vor 
Biskop; intet andet kan bringe Fred og Forlig imellem os. For narvarende 
bryder jeg mig ikke om nogen anden Biskop end Gnd Helligaand i Troens Ord. 
En kirkelig Myndighed i en menneskelig Person beh0ver jeg ikke. En Gang 
vil Menigheden trange til og derfor faa Biskopper af Gnds Naade, udvalgte af 
Aanden, Martyrbiskopper, som i den apostoliske Tid, der vil gaa i Spidsen 


19 












for Hjorden, rede og villige til at srette deres Liv til for den. Men den Tid er 
ikke nn.“ 

Bispetanken hlev lagt til Side. Paa det Punkt fulgte man Nielsen og bans 
Meningsfcvller. Nogle blev dog ved at gemnie Tanken, og den bar nn og da 
siden vieret ndtalt, men vist ikke som bestemt Porslag. 

Anderledes gik det med Forfatningssagen . Ogsaa den var Nielsen imod, 
eller ban stod i bvert Paid tvivlende overfor en ydre Ordning og valgte Em- 
bedsimvnds Betydning for Livets Fremgang. Han raadede til at lade alle stive 
Former fare og lade Aanden alene raade. Vilde man s0ge Samfnndsbaand og 
Fadlesskab i Forfatning og Organisation, stod man stadig Fare for at skade det 
eneste virkelige Faellesskab i Tro, Haab og Kierliglied, og bvad der udsprang der- 
af. Nielsens Ideal var et Menigbedsliv, som ved Ordets Forkyndelse, Bekendelsen 
og Lovsangen Ibftede og styrkede dem, der var med i det og virkede dragende nd- 
adtil. „blvad jeg bryder mig om, det er at komme sammen ved Mbder i iMenigbe- 
den, tale frit ud af Hjertens Grnnd og synge med bverandre; tbi det bar jeg fblt, 
at det er, bvad vi tramger til, og bvad der vederkva'ger os baade til vort eget 
Livs Bebov og til vor lille Gerning, liver i sin Kreds og paa sit Sted.“ 

Flertallet vilde dog have P^rfatning og Love, men belst saaledes, at der 
blev saa lidt af Baand som mnligt. Det kneb med at finde P'ormer og Udtryk, 
som alle var tilfreds med, og man naaede knn lidt ved Mbdet i Neenab, egentlig 
kun at faa vedtaget en Paragraf, der I0d saaledes: 

l)e jiaa Kirkempdet i Neenab forsamlede Pra?ster og IMenigbeds-TTdsen- 
dinge erkberer sig at va?re Hen Danske Evangelisk-Lntberske Kirke i Amerika, 
som vil staa paa Moderkirkens Trosgriind og lieslntter som Samfnnd at b;ere 
(lette Navn overfor Staten. 

Det noeste Kirkem0de (det 2. Aarsmbde) blev boldt i Racine i April 1879. 
Forud derfor var det af nogle Pnester ret stierkt frembaivet, at Kirkeraad og 
Embedsmajnd med kirkelig IMyndigbed bnrde der ikke blive Tale om, men knn 
en Styrelse paa tre IMedlemmer til at tage Vare paa Samfiindets forretnings- 
nuBssige Sager. 

Denne Henstilling blev fulgt af Aarsm0det, .som til ovennaevnte Paragraf 
bljede fern andre: om Formaalet — at samle Landsmiend paa Moderkirkens 
Trosgrund; om Styrelsen — P^rmand og to Tillidsimend; om Delegater til Aars- 
m0derne; om Ordination; og om Redakt0rcn af „Kirkelig Samler“. Til Sty¬ 
relse valgte man Pra^sterne A. S. Nielsen (Formand) og Adam Dan samt Bog- 
bandler C. Rasmnssen, Cbicago. 

Det er va*rd at imrrke sig, at man stadig fastbolder den oprindelige Be- 
stemmelse fra Kirkelig Missionsforening: ikke at lave nogen Synodeforfatning 
med Fortolknings- og La^resabninger som Lovparagrafer. Man benviser til 
Moderkirken — den danske Menigbed og P^olkekirke i Danmark. Den er evan- 
gelisk-lntbersk, og som den er, vil Den Danske Kirke i Amerika viere, ogsaa med 
Hensyn til at give Plads til de forskellige Retninger, som riimmes i Kirken i 
Danmark. Udover dette vil man knn som Samfnnd raade for, bvem der kan 
blive ordineret til PrJBst i Samfnndet, og saa ordne det rent praktiske Arbejde 
ved en Styrelse, Delegater og Redakt0ror. Senere blev der adskillige Gauge 
gjort ^ndringer i Forfatningen. Ja, bele fern Gauge er den endog ua?sten 
belt lavet om. Men ^ndringer og Tilf0jelser gjaldt det, der efterbaanden 


20 


kom til under Arbejdets stadige Udvidelse som praktiske Krav. Det inderste og 
dybeste bar altid v»ret, er og bliver uforandret den danske evangelisk-lutherske 
]\Ioderki rkes) ),Trosgrund, 


„Staclens Grundvold fast og rcn, 

Kirkens Hovcdhj0rnesten 
priser vi saa genie; 
det er Herren Jesus Krist, 
som urokket staar forvist, 
falder end hver Stjerne.“ 

Vort Kirkesamfunds Grnndkeggere bandlede ud fra det sunde Syn, at 
det er ikke Lovliud og Regler, som fremmer Livet; det Storvau’k at give Livet 
^ a^kst 0ves knn af Helligaanden, der kommer som Kraften fra det H0je og tager 
Bolig i Hjertekamret inderst inde. Han fremelsker i iMennesker det Hjertelag, 
der faar dem til 

„som aegte B0rn paa Jord, 
lyttende til Faders Ord, 

(at) g0re frit, hvad ham til JEre 
og til Glaedc bcdst kan vsere." 

I samme Grad som det Hjertelag raader, vil ydre Baand vtere overtlodige 
til at binde dem sammen, som virkelig librer sammen — Mennesker indbyrdes 
og Mennesker til Gud. Hvor vi mangier, vil alle menneskelige Forsiig paa at lave 
J^amfundsrammcr og Samfinidsliaand vise sig frngtesl0se. 


B0RNESKOLEN BLIVER BEGYNDT. 

Den kristne Kirke bar altid grnndlagt og fremmet Skolearbejdet, livoi* 
don bar vundet Indgang. Den bar set det som sin vigtigste Opgavc ved Siden 
af sit iMissions- og Kirkearbejde at dragc Omsoi’g for den opvoksende Skegts 
kristelige Oplysning, og livor ingen andre gjorde det, tillige for Bornenes al- 
mindeligc Skolegang. I god Samklang denned og i ligc saa god Samklang 
med Livet i Fanlrelandet, hvor Skolen for baade B0rn og Unge ud fra Grundt- 
vigs og Kolds Ideer var bleven til saa stor Velsignelse, liavde Den Danske Kir- 
kes Pra3ster og mange andre, baade Mamd og Kvinder, fra Begyndelsen af klart 
0 je for N0dvendigheden af dansk kristeligt Skolearbejde. 

Tanken om en H0jskole kom frem, og sammen med den Tanken om B0rne- 
skolen. En af Hojskolens varmeste Talsmamd, Pastor Jakob Holm, udtalte ved 
en Lejliglied: „Vi tra'nger mere til Bbrneskoler end til H0jskoler“ — et Ord, 
der er gentaget mangfoldige Gange siden. Det er aldrig sagt for at nedsaette 
H0jskolen, men for at slaa den Sandhed fast, at faar vi ikke B0rnene med os, 
saa vil H0jskolen selvf0lgelig aldrig kunne leve. 

Sp 0 rgsmaal om Organisation og Fjellesarbejde tog mange Tanker. Men 
ved Siden deraf tog Skolesagen vist endnu flere gennem Midten af Halvfjerd- 
serne. Og det varede ikke la?nge, for Tankerne blev omsat i Handling. Alle- 
rede i’ 1873 begyildte i Manistee, Mich., len Kyinde, Mrs. J. N0rgaard, den 
f 0 rste danske B0rneskole i Amerika., Hvad der saa ellers ved den Tid og i de 
naermest f0lgende Aar er gjort for B<nmene af Prnpster og andre, meldes der 


21 




iiitet oin. Men i 1877 kom den nnge Fynbo Rasmus Nielsen for udelukkende 
at arbejde i B0rneskolens Tjeneste. Han begyndte i Racine, Wis., den f0rstc 
danske Hverdags-B0rneskole. Det var en Menigheds-Friskole, som sknlde byde 
B0rnenc al den Undervisning, de sknlde have. Nielsen blev i 1881 Piwst og 
rbgtede i mange Aar med stor Flid og Troskab sin Prfestegerning, en hel Del 
af Tiden paa ret vanskelige Steder. Alder og Svaghed tvang ham for nogle 
Aar siden til at nedhegge Arbejdet. Han bor mer Hartfoi-d, Conn., og er nii 
78 Aar gammel. 

Inden Udgangen af Halvf jerdserne var der danske B^irneskoler i Gang to 
Steder til, nemlig i Chicago og i Clinton, Iowa. 

DEN DANSKE KIRKES H0JSKOLE. 

Det er foran luevnt, at Pastor Adam Dan allerede i 1872 pegede paa Be- 
tydningen af at faa en H0jskole begyiidt, og Tanken derom voksede. I 1876 kom 
der ret Liv i Forliandlingen om Sagen. Pastor Rosenstand f0rte clen frem 
ved et M0de i Cliicago, og Pastoi- H. J. Pedersen skrev om den i ,,Den dan.ske 
Pioneer." Pastor O. L. Kirkeberg, som var tlyttet til Elk Horn, Iowa, deltog i 
en Forhandling, som fulgte dei-efter, og mange andre skrev om Sagen, bl. a. 
Pastor J. Pedersen og nogle Mmnd i West Denmark. Fra Danmark skrev Chr. 
Christensen, Dons, ogsaa i ,,Den Danske Pioneer" og opfordrede varmt og ind- 
traBiigende Landsmaaid i Amerika til at tage fat. 

I Juni 1877 dr0ftedes Sagen paa et ]\Iissionsm0de i Clinton, Iowa, og det 
blev da besluttet at stile efter at faa en almindelig Folkeh0jskole i Gang — om 
muligt samme Efteraar. Pastor Jak. Holm, dei‘ var Sagens varme Talsmand, 
blev udset til Forstander, og da ban var Pra‘st i Chicago (Sydsiden), maatte 
Skolcn begyndcs der. Kirkeberg sknlde va.n-e bans Medhja?lper, hvis ban kunde 
faa en Afl0ser til Pra^st i Elk Horn. Dette lykkedes dog ikke; men ene vilde og 
kunde Holm ikke begynde H0jskolen i Chicago, og Planen blev opgivet. 

I Danmark havde imidlertid Hojskoleforstander L. Schr0der samt Pne- 
sterne F. Boisen og P. Rdnne ud.stedt en Opfordring („H0jskolebladet" 14. Sept. 
1877) til at stotte Landsmamd i Amerika i denne Sag. Og det fdrste Bidrag, 
ca. 20 Dollars, blev sendt af Pastor H. Sveistrup, som havde indsamlet deni ved 
et M0de paa Askov H0jskole. ,,Danmark, vor Moder, bar baaret den fdrste Sten 
til vor Hdjskole", skriver Jak. Holm („H0jskolebladet" 14. Decbr. 1877). 

Ved et Missionsm0de i Dwight, Illinois, i Oktober 1877 var Sagen atter 
fremme til indgaaende Dr0ftelse, og det blev overdraget til Holm og Kirkeberg 
at afg0re, naar og hvor H0jskolen sknlde begyndes. Da saa Holm og Rosen¬ 
stand i Marts 1878 gjorde en Missionsrejse i Vesten, gfpstede de ogsaa Elk Horn, 
og nil blev det slaaet fast, at der sknlde Hdjskolen bygges, og Kirkeberg sknlde 
voere Forstander. Men han og Holm maatte opgive deres ktere Tanke om at gaa 
til Arbejdet sammen, da Holm ikke kunde forlade sin Prfestegerning. 

Paa Kirkemodet i Neenah i Maj s. A. blev Sagen ogsaa forhandlet, og Stem- 
ningen for den var st^rk. H. J. Pedersen gav Sagen et godt St0d fremad ved at 
skrive, at den ikke maatte drnkne i Forhandling. Nu maa der stemmes om den. 
.,Send Stemmesedler til „Den Danske Pioneer". Sedlen maa vaere firkantet og 
binre Mairket United States — One Dollar. Antallet af disse Sedler vil gore 
Udslaget, saa enhver maa sende saa mange Stemmer, ban .vil. -Modstanderne 


23 


kan seiide halve Dollars/' Der kom mange ,,Stemmesedler“, og i Sommereii 
1878 byggedes Elk Horn Hdjskole. Nybyggerne hjalp godt til, isan* med Ar- 
bejde, for at faa Skolen rejst. Pastor Kirkeberg blev Eorstander, og den 1. No¬ 
vember 1878 aabnedes Skolen med et ]\Ipde, som alle Egncns Danske var med til. 
Man sang „nvad Solskin er for det sorte Muld", og Kii-keberg boldt Aabnings- 
talen, der gjorde et meget stferkt Indtryk, gril)ende som den var. llan var on 
udnuerket Foredragsbolder. Han knnde male med Ord, og med Stemmens Klang 
og Billedernes Skonbed benrev ban Tilbprerne. Saaledes virkede ban paa Ele- 
verne i de to Aar, ban boldt ud i det meget anstramgende Arbejde som Forstan- 
der og som Pra?st for den vidstrakte Nybygd. Efter mange samstemmige Vid- 



PASTOR O. L. KIRKEBERG. 

nesbyrd var Kirkeberg en sjailden dygtig Hpjskolemand. Han havde en lykkclig 
Evne til at fpre den fri og stierke Tale, der viekker slnmrende Knefter i nnge 
Sjcele. Som Pra^st vandt ban Nybyggernes Hjerter. Han delte deres fattige 
Kaar og fardedes i Vinterkiilde og Sommerhede til Hest ad de bakkede Veje 
for at bespge dem, og da isa*r de syge. Og ban maatte fpre en baard Kamp 
mod Baptisterne og Adventisterne. Han fortsatte sin Prgestegerning i den 
danske Kirke la?nge efter, at ban maatte slippe Hpjskolen, men var saa i en 
Aarrakke Priest blandt sine nsermeste Landsmaend i norske Menigheder. Hans 
Storbedrift er Grundlai'ggelsen af dpt danske Hojskolearbejde i Amerika. 

; Kirkeberg bar nil’nedlagt l^r*stegerningeil. Hair ^r 73 Aar gaminel. 
Men sidste Sbinnier var linn nied yed de fjbrtQri Pages HpjskPle for addre'Kvin- 


23 




der paa Danebod. Her genoptog ban sin Gerning fra over 40 Aar tilbage incd 
Liv og Kraft og Varnie som en Yngling iblandt Unge. 

Kirkebergs Medhjaelper var den 23-aarige Yestjyde Kristian 0stergaard, 
der havde nddannet sig paa Askov og derefter var Friskoleherer. L. Sclir0der 
fik ham til at rejse over for at bjc^lpe Kirkeberg i Elk Horn, og ban var med til 
under meget fattige Kaar at bryde Isen for den danske Tlbjskole i en fremmed 
Verdensdel. I 1885 rejste 0stergaard og bavde i 7 Aar Stovring lldjskole ved 
Aalborg. Saa drog lian alter til Amcrika og var Pr:est i Den Danske Kirke i 
nogle og tyve Aar, indtil ban paa Griind af Tungbpriglu'd niaatte nedltegge 
Pra\stegerningen. Siden bar ban ))oet paa en Idle Landejendom nan* Danebod 
lirfjskole, bvor ban deler sin Tid niellem Arbejde nde og med Pennen. 



PASTOR KRISTIAN 0STERGAARD. 


0stergaard er Digter og Forfaiter. En Del af bans Sange b0rer til dem, 
der synges mest iblandt os, og ban bar skrevet en Rtekke gode Fortadlinger fra 
Danskernes Nybyggerliv i Amerika. De betydeligste af dem er ,.Nybyggere“, 
„Anton Arden og Mollerens Johanne", ,,Et K0bmandshns“ og ,.Dalboerne“. 
Disse Forta^dinger er bland! de bedste, som er skrevet nd af Live! iblandt Dan¬ 
ske her til Lands, og det baade med Hensyn til Indhold og Sprog. Som ja?vne, 
letfattelige, sanddru og virkelighedstro, va?sentlig fri for Overdrivelser og Karri- 
katnrer, og dog dybe og omfattende, virker de tilforladeligt og staar nover- 
trufue. 

Den f0.rste Vinter ^^r'der'.16 Elever paa Elk'Horn H0jskole. Blandt 
dem var Sonderjyden K. C. Bodholdt og Mpenboen H. C. Strandskov, begge 
f^enere og nu snart i 40 Aar Pra?ster i Den Danske Kirke, den f0rste i en Rinkke 


24 









Aar Formaiitl i Samfiindet, den andeii Hdjskoleforetander i Ashland og Ny- 
sted. Baade disse to Miend og andre bar oftc aflagt Vidnesbyrd oni, hvor stor 
Betydning deres Hdjskoleophold i Elk Horn liavde for deni. Det er en afgjort 
Sag, at med denne Hdjskole blev en velsignelsesrig Virksoinlied beg^nidt i Den 
Danske Kirke. 

Kirkeberg maatte desvierre efter to Aars Forlpb opgive Hbjskolearbejdet. 
Hans Helbred var blevet nedbrndt, og det kneb svtert 0konoinisk. Kirkesam- 
fundet ejede Skolen og fik nn Past. H. J. Pedersen til at overtage Ledelsen i 1880. 
Han var soin Kirkeberg en ndnuerket Ilojskoleiiiand og desnden en sjadden dyg- 
tig 0kononi. Hans Hnstrn var som Hnsmoder med smaa Midler vel mesten 
uovertrjvffelig. P. Jensen, senere Pnest, kom dertil som L-.erer, og i to Aar leve- 
des der i Elk Horn fremdeles et rigt Hojskoleliv. 

iVIen Pedersen vilde hellere have en Skole, som var bans egen, og ban rej- 
ste i 1882 til Ashland, IMicbigan, bvorben 0stergaard fulgte bam. Saa fik 
Pra?sten Kr. Anker Ledelsen paa Elk Horn. Han var en stemningsfuld Taler, 
og under bam blomstrede Skolen i en Ra“kke Aar. Men ban a*ndrede .snart 
Skolearbejdet saavel som Navnet. Han kaldte Skolen Real- og Folkeb0jskole og 
senere College. Der blev lagt mere Arbejde paa Knndskaber end f0r, ogsaa 
paa Engelsk, og der blev givet Uddannelse til Forretningslivet, til Liererstillin- 
gen i den offentlige Skole og Forberedelse til Universitets- og College-Stndier. 
Denne Omdannelse af Skolen blev kritiseret af mange H0jskolevenner i Sam- 
fnndet. Andre var iniod, at dette i det bele boldt Skole, fordi de mente, at det 
kill! sknlde drive Mission og kirkeligt Arbejde. Under disse Forhold blev der 
stierkt tamkt paa at sielge Skolen, og det skete i 1890, da Anker k0bte den. 

Denned boldt den Danske Kirke op at drive H0jskole. Men Arbejdet var 
bleven optaget af Enkeltmsnd og af Menigbeder og bar vtvret drevet saaledes, 
lige sklen H. J. Pedersen den 1. Jannar 1882 — for 40 Aar siden — aabnede 
Ashland H0jskole. Da bele dette omfattende H0jskolearbejde bliver san’skilt 
omtalt, skal her kiin na?vnes, at det altid bar va'ret 0vet indenfor Kirkesam- 
fundet og baaret frem af Medlemmer i dette. Samfnndet bar ikke alene set paa 
det med Venligbed og Forstaaelse, men sat stor Pris paa det, og i en Rjekke Aar 
bar dit direkte stpttet det ved at sarnie Penge ind til HjcTlp til Hpjskolernes 
Drift. 

Den Ungdomsskare, som nu i over 40 Aar bar siddet paa Skolebajnkene 
i de dansk-amerikanske H0jskoler, bar modtaget en kristelig og menneskelig 
Oplysping og Paavirkning, som berettiger til at sige, at noget af det bedstc 
Missionsarbejde af og i Den Danske Kirke er 0vet paa H0jskolerne og — i 
denne Forbindelse maa det ogsaa siges — gennem de sidste 25 Aar paa Sam- 
fiindets egen Skole i Des Moines, Iowa. Dette INIissionsarbejde blev begyndt af 
Samfnndet selv paa Elk Horn Hdjskole, og den bar derfor sin Plads blandt de 
gode, lyse Minder. Det sidste om Elk Horn H0jskole efter Kirkebergs Fra- 
tra?den hbrer efter Tidsf0lgen ind Ijengere fremme, men er for Sammenbaengens 
Skyld f0jet til paa dette Sted. 


25 




FRA FIRSERNE OG F0RSTE HALVDEL AF HALVFEMSERNE. 


KIRKEMARKEN, PR^STERNE OG MISSIONEN. 

I Aarct 1880 saa’ det siiiaat nok ud i Den Danske Kirke. De f0rstc Aars 
rige Beviegelse var stilnet noget af sidst i Halvfjerdsenie. Der sporedes i flere 
Ileiiseender nogen Slappelse og Usikkerhed — man naivnte det endog som For- 
virring. Skolearbejdet der var bleven begyndt Idandt B0rn og Unge, blev st0t- 
tet af ka?rlige Hjerter. Men altfor mange havde ikke Syn for dots Vamdi. Naar 
Kirkeberg forlod Elk Horn H0jskole, var det delvis under Jndtrykket heraf. 

IMen snart gik det atter fremad med Arbejdet. Der bleA" stadig flere Lands- 
niffind for Den Danske Kirke at virke iblandt. I 1880 var der omtrent dobbelt 
saa mange Danske i Amerika, som for 10 Aar f0r, og i 1890 var Tallet atter noe- 
sten fordo))let, idet der da taltes 135,000 indvandrede Danske i Staterne. Til 
dem kom saa B0rnene, som blev f0dt i de danske Hjem, og de blev efterjiaan- 
den talrige. Der blev dannet flere og flere Meniglieder. Nebraska, Syd Dakota 
og Kansas blev lagt ind under den danske Kirkemark. Der. blev efterhaanden 
flere Meniglieder i j3sten. Og i det yderste Vesten tog Pastor Dan Arbejdet 
op, da ban i 1880 flyttede til Salinas, California. Deriide paa Kj'sten er Ar- 
bejdsmarken senere bleven meget ndvidet. 

I Halvfjerdsernes tre sidste Aar var der knn komnien 4 Prmster i Ar- 
bejde. De to af dem var nddannet her i Landet, nemlig L. Hansen (lios Pastor 
Rosenstand) og J. Jensen Mylund (bos Pastor Dan). I 1879 rejste Heiberg 
og Rosenstand bjeni til Danmark, og et Par Aar senere fnlgte Holm og Kirke¬ 
berg efter. Men saa kom i Aarene 1880—1886 25 Pra'ster og tog Tjeneste i 
Den Danske Kirke.* I disse 6—7 Aar Amr Arbejdsstyrken da stadig stigende i 
Tal — fra 18 til 37. Denne Tjenerskare var spredt nd over Landet for at be- 
tjene I\Ienighederne og virke i Missionens Tjeneste. 

De to Ting: at tjene i Menigbederne og at 0ve Mission, kan aldrig skilles 
ad, fordi der altid er en IMissionsgerning at gore indenfor eribver Menigbed, og 
fordi Livet og Arbejdet i ]\Ienigheden med Forkyndelsen, Bekendelsen og Lov- 
sangen er og maa virre Hjerteslaget i Missionsarbejdet blandt alle, som endnii 
staar ndenfor, alle nonwendte og vantro. 

Pra?sternes Arbejde var i det vaisentligste ens i Halvfjerdsenie og Firserne. 
Der var Meniglieder, som efterhaanden naaede at blive, bvad der syntes at van-e 
Muligheder og Betingelser for at naa, baade i Omfang og i indre Styrke. Svag- 
beder og Skr0beligbeder viste sig selvsagt ogsaa. Men gled alt saaledes paa sine 
Steder ind i et roligt Spor, saa bleA' der ogsaa ved at komme Nybegyndelser 
freni, bvor det gjaldt om Missionsrejser, Opdyrkning af ny Jordbund og Ud- 
kastning af Saeden paa de brede Agre. 

IMange Menigbedsfolk stod altid trofast ved Prasternes Side med Hjalp 
1 Raad og Daad, baade i det timelige og i Prastens egentlige Gerning. Alle 
disse gode Mand og Kvinder, bvis Navne aldrig naar frem paa Tiyk, men 
staar klart nok skrevne i Livets Bog, fortjener vor dybeste Tak. 

Prasterne arbejdede liver paa sin egen personlige Maade, snart blandt de 
enligt boende, som sad og siikkede i Langsel, snart midt i IMylderet i Dagens 
Travlhed, bvor de mange forvirrende R0ster kaldte ^lennesker til at spredes og 



i deres Indre at splittes, i Stedeii for at sainle sig selv og sarnies ined liveraiidre. 
Det har vistnok ofte va^ret eii Styrke i Den Danske Kirkes Arbejde, at det blev 
0vet mindre efter Metoder og visse besteinte Formler, mere ud af det Per- 
sonligbedspra^g, som var givet liver enkelt Arliejder. Dette sidste er dog ogsaa 
ma?rket af den menneskelige Natnrs Svagbed og Begnensning. 

Den Betydning, som Den Danske Kirkes Missionsarbejde og Menigbedsliv 
bar liaft blandt Nybyggerfolket, kan ikke maales enten i Antal af Omvendelser 
og Menighedsmedlemmer eller paa nogen anden ydre i\Iaade. Et lille Bidrag til 
Forstaaelse af Betycbiingen kan derimod mnligvis faas ved at nurrke sig f0l- 
gende: 

S0ndag efter S0ndag, i lyse og i mbrke Dage, under alle ydre Forliold, i 
al Slags Tejr, s0gte de haardt arbejdende jNIamd og Kvinder til Menigbedens 
Forsamling i et Iljem. i Skolestne eller i Kirkelms, bvad man nu bavde at 
raade over. Her fandt de under Gndstjenesten paa Modersmaalet, liaade i den 
fielles Bekemlelse, i Evangeliets Forkyndelse og i den Salmesang, som alle kunde 
deltage i, den Yederkva*gelse, Trcist og Fred, som deres Sjiele bigede efter. 

Deres Trang til at bvile nd og blive styrkede i Menigbeden til de sbgne 
Dages Liv og Fierd blev nddybet ved deres Stilling som Nybyggere i et frem- 
med Land. Lfengselen efter Barndomsbjemmets Egne, efter Forasldre, S0skende, 
Sltegt og Venner, efter Livet, som de bavde levet det der bjenime, ndviklede 
sig ofte, mest bos de dybeste Natnrer og isair bos mange Kvinder, til en vemods- 
fyldt Sjadstilstand, bvis Spamding dgedes under den sta*rke F0lelse af, at alt 
omkring dem var fremmed. 

Kvinderne Ifengtes som Regel most og led stan-kest under de Savn, som 
Nybyggerlivet f0rte nied sig. De maatte ofte van-e ene bjemme, mens Masndene 
dog knnde fa'rdes nde i travl Yirksombed og i Omgang med andre. Mangen 
Kvinde blev knnget under Yemod, Sa\Ti og Lamg.sel, saa Livet var tnngt for 
bende. Dette var natiirligt i de f0rste Nybyggeraar. Og naar det svandt i man¬ 
ges Liv, som Aarene gik, saa blev det samme andres Lod under den stadige 
stan-ke Indyandring. 

Under disse Nybyggerkaar var det Kirken, der kom Mennesker i iM0de og 
bjalp dem til Rette. Naar de kom til Gndstjenesterne og sad med Trang til og 
IModtageligbed for Tr0st og Opbyggelse, saa fik de noget, ofte meget af det, de 
s0gte. Man fulgtes ad i Flok, i Samfnnd til Livets Kilde og fandt i evig Betyd¬ 
ning La-gedom for sin syge Sjal. Men denne Lagedom virkede tillige, uden at 
det enten ^blev sagt eller tankt paa, som Lagedom for alt andet, der gjorde syg 
i Sind. Den gav Tr0st under Yandringens M0je og Styrke til at vinde frem 
gennem alt. 

Det var ogsaa nasten altid i INIenigbeden og ud fra den, at alt menneske- 
ligt godt blev gjort tilgangeligt for Nybyggerne. M0der med Sang og Tale, 
Lasning og Sang i Hjemmene, h0rer til do Ting, som Kirken bjalp Mennesker 
til at faa Del i. Uden Kirkens Arbejde vilde det i alle Maader have set m0rkt 
og sorgeligt ud i Nybyggeregnene. Derom barer ikke alene de Mennesker glade 
Yidnesbyrd, som har nydt godt af Kirken. Men mange, som holdt sig borte fra 
den, eller stod dien.imod, eller af'Opholdssted og Forbolds Magt aldrig fandt 
^reui til den-..LySuing i-Skovcn, bvor Kirken laa, barer ved det, der er gaaet 


27 


til Gnmcle for dem og i dem, ogsaa Vidnesbyrd om, hvad Kirken i sin INIissi- 
jnsgerniiig havde at byde Menneskcr. 

Naar saa den trange Nybyggcrtid efterhaanden svaiidt, og Livet inaaske i 
mange Henseender fik et lysere Pra?g, da bar de bedste, og til dem knnde mange 
paa et Sted h0re, deres Tak til Kirken og tik med bjem derfra Mod og Krmf- 
ter til at tage de Opgaver og det Arl)ejde op, som Livet lagde for deres Ddr. 
Ogsaa da blev Kirken til Velsignelse i det daglige Liv. 

Og s0ger Tanken i denne Korbindelse endnn lamger freni, til den nnge 
Sliegt, som er vokset op og fremdeles vokser op i Den Danske Kirkes Meniglieder, 
da er det ogsaa Kirken, som giver denne Ungdom, hvad den tnenger til. Den 
er ikke tynget af den Lamgsel og det Vemod, der dnggede Foneldrenes 0jne og 
fnrede deres Kinder. De tinges Ila?nder og Ryg er heller ikke man-ket af det 
Slid, som de Oamle maatte dbje. De Unge lever i deres Barndomshjem og trteder 
derfor sikkert og fast. De ser frit opad og ndad. Maaske lader de sig ikke altid 
saa let gribe; men ])liver. de grebnc, saa de vil noget, da bar de en st^rre Kraft, 
netop fordi de lever i deres eget Land. Til at virke ret og bringe det rette ud 
af Livet for sig selv og for dews Land, faar de den bedste Iljwlp fra deres Faders 
og IModers Kirke. Maatte de ret dybt og inderligt g0re den til deres egen. 


Af ITalvfjerdserncs og Firsernes Pioneer-Pra?.ster i Dan Danske Kirke er 
over 20 d0de. Nogle faa h0rer hjemme i Den Forencde Danske Kirke, medens 
9 er, livor de bar van'et fra Begyndelsen. Een af dem, R. Andersen, var f)‘a 1894 
af Imide nogle Aar, men kom tilbage igen. Ilan flyttede i 1878 fra Waupaca 
til Brooklyn, New York, bvor ban siden bar l)etjent Vor Frelsers Menigbed og 
tilligc van*et Den Danske Kirkes Emigrauti)ra'st. Ilan bar va?ret en nieget 
dittig og ombyggelig kirkcliistorisk Sander og Skribent. Deroin bamer B0ger som 
,.Den Intberske Kirke i Amerika“, „Daabsminder‘‘ og ,,Danske i Episkopal- 
kirkcn“ Vidnesbyrd. De indcbolder et Vadd af Oplysninger om stort og smaat. 
Noget tiingc er de nok at besc. 

Adam Dan bar varet Prast paa fjernt fra binanden liggende Steder: 
fornden i Racine og Salinas, i Minneapolis, Fredsville, la., Boston og Chicago. 
Desnden var ban i sine yngre Aar meget nde paa Missions- og Foredragsrejser, 
en flittig Arbejder, der blev b0rt mod Glade. Han bar i sin Prastegerning cller 
ved Siden af den 0vet et H0jskolearbejde gennem Oplasning og Foredrag baadc 
bjemme og paa Rejser. Han bar altid varet en Yidf0rle-Natur, der paa sm 
Farden fra Ungdommen af bar set og hart mere end de fleste. Deroni bar ban 
fortalt i Skildringer af Rejser og Oplevclser ff. Eks. i Bogen „Kanaan“), i en 
Mangde oplysendc Artikler og i talrige Foredrag. 

Adam Dan er tillige Forfatter af Fortallinger, f. Eks. „Prarierosen“. 
Deri viser ban sin digteriske Begavelse. IMen det er dog torst og fremmest i 
sine Sange. at ban trader frem som Digter. I 1880 skrev ban Sangen: „Saa 
langt, saa langt rakker Tanken frem^‘ — en Sang ud af de gode Minder og den 
dybe Langsel i danske Menneskers Liv langt borte fra Moder — fra Folk og 
Fadreland-—, en Sang, der ogsaa vidner om Yiljen til at lade Fwnjtidslivet gro 
ved Mindernes Kilde. Den Sang lever i Folkets Hjerte o^ ^ind s&avel som paa 
Folkets Tunge. Den staar forrest i Rakken af Udvandrernes nye Folkesange. 



Men han har skrevct mange andre, og ikke faa af dem h0rer til dc bedste og ijiest 
sungne af vor rige Sangskat, 

L. Hansen var soni Pra?st F0rstegr0den paa vor danske Kirkeager, idet 
han efter at have best hos Pastor Rosenstand blev ordineret i 1877, llans 
Pnestegerning blev 0vet i det stille med Plid og Troskab, i mange Aar paa 
Yderkanten nde i Nebraska. Hans Hnstru d0de for nylig efter en lang og strong 
Sygdom. 

P. Kjblhede kom i 1880 fra Askov H0jskole. Han er Vestjyde, en sta?rk 
Natnr, og har siden Gamle Nielsens og S. H. Madsens l)0d van*et Den Daoske 
Kirkes addste Pra^st, nu 77 Aar gammel. Han var i 9 Aar (189.5—1904) Sam- 



PASTOR P. KJ0LHEDE. 


fnndets Formand, og straks da han blev det, 0vede han en Bedrift af stor Bc- 
tydning, idet han under de trange Kaar var en af Hovedimendene (en Vovehals 
liar Pastor Vestergaard kaldt ham) for at faa Skolen i Des Moines bygget og 
Arbejdet i den sat i Gang. 1 en lang Aarra4<ke har han vieret Samfinidets Or- 
dinator. I sin h0je Alder er han endnu som altid den livskraftige, aabne, jivviic, 
frimodige Priest, Han har lienge van-et i Grayling, Michigan. 

K. C. Bodholdt begyndte sin Pra^stegerning i 1882 lule i Nebraskas Nybyg- 
geregne, hvor der var ligesaa meget at kiempe imod, men ogsaa at gUede sig 
over, som der havde va'ret for de f0rste Pnester hengere mod 0st. For nogle 
Aar siden skrev han en lille Bog: ,,I Nybyggertiden“, som indeholder levende 
Skildringer af Mennesker og Forhold og de Dages Arbejde paa Missionsmar- 


29 




ken. Denne Bog h^rer til vor bedste Nybyggerlitteratnr. Bodholdt or Sdndcr- 
jyde, fast og kraftig, en varm og veltalende Forkyiider af Evangeliet. Trc 
Gauge bar ban Vinret Den Danske Kirkes Forniand, den ene Gang nafbnidt i 
10 Aar. Han er 66 Aar gamrael. 

11. C. Strahdskov er M^enbo. Plan kom soin 14-aarig Ureng lier til Landet 
og blev senere paa Elk Horn og Askov H0jskoler stierkt grebet af det grnndt- 
vigske H0jskolearbejde og det grnndtvigsk prtegede Menigbedsliv, saavel soin 
P^lke- og Menneskelivet. Derndfra bar ban nn i ncesten 40 Aar arbejdet nied 
Begejstring i Den Danske Kirke for det Liv, der vandt bans Iljerte i de nnge 
Aar. I 10 Aar var ban liaade Priest og H0jskoleforstander, f0rst i Asldand, 
Micbigan, og derefter i Nysted, Nebraska. Han er 63 Aar ganimel. 

P. Jensen, der som f0r na^vnt bcgyndte som H0jskoleforstander i Elk Horn, 
blev Pra?st i 1883 og virkede som saadan i Nebraska, Syd Dakota, Minne.sota og 



PASTOR K. C. BODHOLDT. 


Wisconsin, sid.st og bengst i Witbee. I Fjor udgav ban en lille Bog: „]\Iinder“, 
livori lian kbnt og nialende fortmller om sine Oplevelser og giver deri gode Bille- 
der af en Priests Gerning og Missionsarbejde, ofte under strenge ydre Kaar. 
P. Jensen er Vestjyde, en rolig, stille Mand med saa velsignet en Livsgerning 
oag .sig som maaske nogen. Han er Enkemand, er fyldt 71 og meget svag af 
Ijiinger. Han bor paa Eben-Ezer, Brusb, Colorado.*") 

C. J. Skovgaard, nu Priest i Muskegon, Micbigan, var Bancbryder for den 
danske Hdjskole i Nebraska, idet ban bcgyndte den i Nysted i 1887. Denne 
Begyndelse skete under trange Kaar, og Skovgaard og bans Hustru bragte Ofre 
for Sagens Skyld. 

Den nicnde af de Pioneer-Priester, som endnu lever iblandt os, er R. Niel¬ 
sen, der er na3\nt foran under Omtalcn af B0rncskolcarbejdet. 

A. Skands Hansen maa ogsaa luevnes som en af Pra^sterne fra deji Tid. 
Han nedlagde senere Pra^stegciniiigen og liar i over 25 Aar varet cii dygtig og 
anset La^ge i Cedar Falls. 

*) Hvor hail nylig afgik ved D0deii. 

30 





DEN DANSKE KIRKESdKOLONIER. 

JMeniiesker liar lettere vecl at leve i Faillesskab og virke saninien, naar 
de bor samlet, end naar de bor spredt. I Den Danske Kirkes IMissionsarbejde 
og i det kristne Sanifnndsliv indenfor dens Rammer bar de sanilede Bosiettcl- 
ser af Danske da ogsaa vneret af st0rste Betydning. Dette gaelder baade de 
Kolonier, som var grimdlagt, f0r det kirkelige Arbejde blev begjmdt, og deni, 
der er dannet siden. Og det gadder baade deni, der er bleven begyndt af en 
enkelt Maud eller flere i Fiellesskab, iiied eller nden forud lagt Plan om Koloni, 
og dem, der er grimdlagt af Kirkesamfundet og af Dansk Folkesamfund. 

Der er over 100 Steder nd over Landet, livor der er Menigheder, som 
li0rer til Den Danske Kirke, eller livor et Missionsarbejde 0ves. De findes i 
Byerne og paa Landet, i store og smaa Kolonier, i 0sten, i Vesten og i Syden, 
i Bjergene og i de nordlige Mellemstater, livor de er talrigst. 

I dette Idle Tilbageblik er der ikke Plads til Omtale af de enkelte Menig¬ 
heder og deres -stedlige Forliold. Men om selv Kirkesamfundets Arbejde med 
Dannelsen af to Kolonier skal Imr dog indflettes lidt i Mindekransen. 

Ved Samfundets syvende Aarsmdde, som blev holdt i Clinton, Iowa, i 1884, 
blev der nedsat en Koniite, som skiilde s0ge at finde et Sted, livor der var gode 
Betingelser for Dannelsen af en Koloni. F. L. Grnndtvig var Aaret f0r bleven 
Pnvst i Clinton. Blandt de Opgaver, som ban arbejdede ilnordigt og ki'aftigt 
for at faa taget op til L0sning i Samfiindet, var Kolonisagen. Det var en 
stor Ojigave, langt fra let at gennemfore, men en Opgave, som, saa vidt det 
kail ses, alle var enige om og mange meget varme og ivrige for. 

Grnndtvig blev Medlem af Komiteen, og allerede inden et Aar var gaaet, 
liavde den fnndet et Sted og sliittet Kontrak med Jordejerne om Grnndhvggelsen 
af ,,Den Danske Kirkes Koloni^ i Lincoln County, Minnesota. Dennc Grimd- 
heggelse skete paa en saa festlig IMaade, at ]\Iindet deroiii altid bor lievares 
levende. 

Der blev ordnet en Fiellesrejse iid til Stedet, og L0rdag den 27. Jiiiii 1885 
kom en Skare Danske til Byen Lake Benton. S0ndag Formiddag sejlede man 
med en lille Dampbaad over S0en af samme Navn til en Idle skovbevokset 0, 
livor man f0rst holdt Gndstjeneste, og senere paa Dagen et M0de. Grnndtvig, 
A. S. Nielsen, K. C. Bodholdt og flere Pra\ster var med. Der blev holdt Taler 
for Kirkens og Danskhedens Sag og for Koloniens Fremtid. 

Grnndtvig liavde skrevet to Sange til Festen, og Adam Dan en. De blev 
alle snngne og bidrog meget til at vadike Ghede og Feststemning bos Deltagerne. 
Den cue af Griindtvigs Sange: ,,0, h0r os, vore Fiedres GiuV‘, er egentlig en 
Saline, inderligt bedende. Vi drog bort fra Samfniidslivet i Faalrelandet; vi 
spredtes, og vi ta?nkte paa at skabe os gode ydre Kaar. Men mange bar land i 
Ensomheds Savn hjerteligt, at laniges efter Saniliv med Landsnicnnd paa Troens 
Griiiid. Derfor er det nn den fivlles B0n til Gnd, at ban vil lade den, der sad 
ene og snkkede og bad, erfare, livor det or velsignet at ni0des med Venner i 
Jesu Navn. 


„Bored os her paa denne Plot 
et lille yndigt Nasaret 
for Vseksten mod det H0je“. 


31 


Lad os ved Naadebordet erfare, at kun i Samfund Andes Livets Lykke. 

Den anden Sang" af Grnndtvig: „Boi’t vi staevned fra Fa^dres Land/‘ og 
Adam Dans „Ud paa Tog, frem til Daad“, handler begge oin det danske Fadles- 
skal) og Samarl)ejde paa Kirkens Grnnd. Alle tre Sange er hue Perler i vor 
dansk-amerikanske Sangskat. 

Dili iMandagen k0rte hele Selska])ct — omtrent 70 — i et Vogntog gonnoin 
Egncn fra Lake Benton mod Nord til Diamond Lake, 0st om S0en til Tyler og 
syd paa. Mange af Deltagerne k^bte paa denne Tur Jord til Fremtidseje og 
Fremtidslijem. Det var to betydningsfnlde Dage, da Danske saaledes tog Land 
og indviede den fprste Samfnndskoloni. Da Jnnisolen om Mandagen dalede 
bag Bakkerne i Vest, var Kolonien grnndlagt. 

Om dens Va^kst og Udvikling gennein de mange Aar, der siden er rnndne, 
om Tilstrpmningen af Mmnd og Kvinder, Familier og ngifte, der vilde leve nied 
i det bedste, som vi Danske ejer kristeligt og folkeligt, om den Maud, Proisten 
II. J. Pedersen, der Ak mere at betyde for Kolonien end nogen anden, om 
Hpjskolen Danebod, som ban byggede, og hvor ban arbejdede, om trange Dage 
og lysere Tider, om Sorg og Gbvde, om det, der bar ydmyget, og det, der bar 
givet Oprejsning — kort sagt: om Livet dernde i Den Danske Kirkes Koloni paa 
Minnesotas Prande kan der ikke fortielles paa dette Sted. Kun det skal siges, 
at denne Koloni bar baft og bar en frenitiiedende Plads, i meget til Opmuntring 
og Efterf0lgelse, men i et og andet ogsaa advarende. 

Der bar altid va^ret delte IMeninger om, hvor der var bedst for Nybyggere 
at begynde; paa Pranden eller i Skoven. Flest bar valgt den fprste; men mange 
syntes ])edst om de store Skove. Da nu Folkesamfnndet bavde begyndt en 
Koloni paa Prarien, var det kun naturligt, at det ogsaa anlagde en i en Skovegn. 
En Komite, som Grnndtvig ogsaa var Medlem af, Ak det Hverv at Ande et godt 
Sted. Det fandt den ved Withee i Clark County i Wisconsin, og her blev saa 
den anden Samfnndskoloni begyndt i 1898. Pastor A. S. Nielsen Ayttede dertil 
sanimen med de fbrste Nybyggere, som var fra Chicago. Her i de dybe Skove, 
som dog allerede i stor Udstiwkning var bugget, Aokkedes efterbaanden mange 
Danske, og Withee er bleven en af vort Samfunds bed.ste Kolonier, idet Tilslut- 
ningen til Menigheden bar vjeret god, og Borneskolearbejdet i Spndags- og i 
Ferieskolen er bleven gennemfprt med stor Alvor og Ka?rligbed og bar baaret 
gode Frugter. 

Gamle Nielsen var Pra^st i Withee til 1903. Da var ban bleven svag, men 
levede dog endnu 6 Aar. Hans Grav er udenfor Kirkedpren i Withee. Den 
Danske Kirke bar her sat bam en Mindesten, som bterer bans Billede i Bronce. 

Hvad Kirkesamfundet bar g.jort for at danne Kolonier, bar indirekte va?ret 
et meget betydningsfuldt IMissionsarbejde, fordi det bar vaeret et Middel til at 
samle mange Mennesker og faa dem i Tale gennem Evangeliets Forkyndelse 
paa IModersmaalet. Det samme kan siges om alt andet Arbejde for at samle 
Landsmamd i Kolonier, bvad enten det er udfprt af Dansk Folkesamfund eller 
af Enkeltmamd. 


32 ' 


PR^STESKOLEN I WEST DENMARK. 

Iiultil Den J)anske Kirke i 1887 sclv tog Arbejdet op nied at faa Priester 
nddaniict, var langt de fieste koninien fra Danmark efter at have faaet deres 
Uddannelse der. Enkelte rejste herfra hjem for at hlive nddannet i)aa Askov 
Hdjskole (saaledes H. C. Strandskov, K. C. Bodlioldt og P. S. Vig). Nogle tik 
deres Uddannelse her i Landet ad forskellige Veje (L. Hansen og J. J. AI,vInnd 
er tidligere luevnt, og F. L. Grnndtvig var en af ileni). • Ved Udgangen af 1887 
liavde Udvalget sendt 36 herover, og heniniod llalvdelen af dein var nddannet 
paa Askov, enkelte paa Ryslinge llhjskole. Blandt de ndsendte var 5 Teologer 
(Th. Lynghy og Th. Helveg fornden de tre foran luvvnte). Nogle faa kom i 
Lobet af de 15—16 Aar hjemme fra og ])lev Pra^ster nden at van-e sendt af Ud¬ 
valget. P]nkelte, l)aade af do sendte og de ikke-sendte, havde virket som Indre- 
IMissioiueix'r, og andre kom fra Lan‘ergerningen i Stats- eller Friskolen. 

(Tennem disse Aar var det da f0rst og fremmest Udvalget, der havde taget 
sig af Uddannelse og Udsendelse af Pnester til Arbejdet i Den Danske Kirke. 
Det liavde dyb Forstaaelse af, hvad der maatte kru'ves. Dette fremgaar af hele 
dets Virksomlied, og det viser sig 1)1. a. i tVlgende Udtalelse, som det sendte til 
Samfnndets Aarsm0de i Neenah i 1885: 

„Da der oftc melder sig nnge iMieiid til iMissionsgerningen blandt vore 
Landsnuend i Amerika med meget nklare Begreber om, hvad der kra-ves for at 
knnne van-e skikket til en saadan Gerning, bar Udvalget ment luermere at maatte 
ndtale sig om denne Sag. Som en fdrste og uafviselig Betingelse kra*ver vi en 
levende, personlig Tro paa ham, hvis Navn er det ene.ste Navn, der er givet 
nnder Himmelen, i hvilket vi kan blive frelste; og det maa ikke viere en dyl) 
Hemmelighed for vedkommende alene, at Hjertet ejer denne Tro; men det 
maa van-e kendt i den mnrmeste Kreds, hvor lian opholder sig, .saa Gnds Folk 
der paa Egnen og Herrens Pnester kender vedkommende og kan give ham godt 
Vidnesbyrd. Denia'st maa ban f0le et bestemt Kald netop til denne Gerning 
og virre i Besiddelse af aandelig Modenhed og bestemte aandelige Gaver med 
Eyst og Evne til at knnne tilegne sig de nodvendige Knndskaber.“ 

Derpaa fremhan'es det, at et Menneske kan misforstaa sig selv og sine 
Evner og mnlig ikke van-e skikket til at blive Pnest, selv om ban tror det. 1 
saadanne Tilfa;lde vil der som Regel komme bitre Sknffelser. For at afvan’ge 
dette forlanger Udvalget, at den, der vil nddannes til Priest, maa stbttes af eo 
hjemlig Kreds, som kender ham og t0r ofre noget, for at ban kan komme frem. 

Og saa skrives: „Det kan ikke noksom fremhieves, at naar der ikke tydeligt 
viser sig en bestemt Begavelse til at f0re Ordet i Menigheden, naar enten Frimo- 
digheden eller Evnen til at tale klart og varmt mangier, da bliver vedkommende 
afvist, idet der ikke tnenges til Teoretikere, men til praktisk dygtige M{end i 
den vanskelige Gerning i Amerika.“ 

Den Hjielp, som Udvalget ydede til Arbejdets Fremme i Den Danske 
Kirke, var over al Beregning vtvrdifnld. Og de allerfleste af de Miend, der 
blev antaget til Pra?ster uden Udvalgets JMedyirken stod godt i R.Tkken af de 
ndsendte. Mkm efterhaanden gjorde Samfimdet dog enkelte Erfaringer, som 
viste, at Antagelse eller Forkastelse af Mamd, der meldte sig til Pnrstegerningen, 
knnde volde Vanskeligheder. En fast Ordning af den Sag, saaledes at Sam- 
fnndet selv knnde tilbyde Uddannelse, vilde viere af stor Vipnli. 


33 



T'fi; i.'‘ ■•fV 
/ i:,t.r •‘rU* 

llvis Sainfunclet fik sin egeii Pra'stoskole, kuiKlo der ogsaa vcntes Til- 
gang, soil! ellers ikke koin. En Del iinge Danske, der vilde va^re Pra*ster, var i 
.^^ Aarenes Loh gaaet til de norske Pra'steskoler. Nogle af dein, der i Erenitiden 
vdlde gaa den Vej\ livis ingen anden fandtes, knnde sandsynlig rentes at s^)ge 
til Den Danske Kirke, fordi de i Virkeligheden h0rte hjennne der. 

Dertil koiii, at en ordnet Pnestenddannelse her i Landet vilde bringe de 
vordende Pra^ster i luer For])indelse nied Menighederne og i det liele nied For- 
lioldene, soni de sknlde virke i. Det vilde va*re en stor Hjadp for dem. 

]\Ien det, at man saaledes tik Syn for Here Sider af Sagen, ])et0d langtfra, 
at man glemte den store Velsignelse, som str0mmede ind i Livet her gennem 
Forbindelsen med Moderkirken og Udvalgets Udsendelse af Piaster. Denne 
Forbindelse var saa n0je knyttet net op til Udsendelsen, at ingen knnde tamke 
sig Udvalgets A^irksomhed standset. Denne Virksomhed var man i Den Dan¬ 
ske Kirke dybt taknemmelig for. Den samme F0lelse var raadende overfor 
ll0jskoleimendene i Askov, som havdc gjort et stort Arbe,ide for den daiisk-ame- 
rikanske Kirkesag. Der var andre i Danmark, baade Pra^ster og Ikke-Prmster, 
baade Mamd og Kvinder, som ved B0nner og Bidrag og ved at nndervise vor¬ 
dende Pra*ster havde vist deres Kandighed til Sagen og til Udvandrerne. Til 
dem gik Takken ogsaa. Der var ingen Tanke om at kritisere, livad de havde 
gjort og gjorde der lijemme, men knn et 0nske om at faa noget i Gang, som ikke 
knnde g0res der. 

Det var som navnt i 1885, at Udvalget ndtalte sig om Prastenddannel- , 
.sen som foran anf0rt. Og det Syn, man her havde paa den Sag, er sikkert 
nok koi*t og klart ndtrykt i de Ord, som Samfnndets davan-ende Formand 
Pastor Th. lielveg fpjede til, da han havde ophnst PTdvalgets Udtalelse: 

,,Denne Udtalelse har gla*det mig meget og here med mig- Vi kan altsaa 
tr0ste os med, at Sagen ligger i gode Hiender. ]\Ien har vi nogen yEresf0lelse, 
da har vi ikke Lov til at tage denne Hjadp som en Ret, men kun som en N0d- 
, hjadp, rakt os af Venner, og vi maa s0ge at naa til at knnne .staa paa egne 
Ben. Jeg kan va're glad ved, med det mevnte for 0je, at arbejde for Oprettelsen 
af en Prasteskole.“ 

Det fprste Idle Skridt i den Retning var allerede bleven gjort tre Aar 
tidligere, da Aarsm0det i Elk Horn i 1882 valgte en Eksamenskomite. Derefter 
blev der i nogle Aar knn forhandlet om Sagen. Andre vigtige Sp0rgsniaal, 
f. Eks. Stillingen til de hemmelige Foreninger, optog meget af Aarsm0dernes 
Tid. F0rst ved Aarsmbdet i Cedar Fails i 1886 blev der gaaet videre med 
Prasteskolesagen. 

Ved dette Aarsmbde imerkedes ellers Forvarslerne for den Storm, der 
fra da af i en Ra^kke Aar som den nlykkelige Retnings- og Lan’estrid Inergede 

.Den Danske Kirke. Men med Hen.syn til Pnrsteskolen ndtalte M0det enstem- 

migt, at det „erkender Betimeligheden af i Firllesskab at tage fat paa Uddannel- 
sen af Pra\ster til Tjeneste i vort Samfnnd.“ 

Det var Pastor Lyngby, .som foreslog denne Udtalelse, og det var hajii, 
som derpaa opfordrede Aarsm0det til at formaa Pastor Helveg til at tage mod 
Lfererposten ved Skolen. Han 0nskede dette, fordi han ingen kendte, som var 
bedre .skikket dertil, baade fra Hovedets og Hjertets Side. 

Aarsm0det fnlgte Opfordringen og valgte — atter enstemmigt — Pastor 


34 


llelveg til ForstaiiJer for den vordende J'nesteskolc. Lynghy var vcd den 
Lejlighed i deniie Sag Talsinand for det bedste, soni kunde gores. Enighedcn 
0111 det lever soni et af de lyse Minder i Den Daiiske Kirkes Ilistorie. 

Sanifiindet liavde iiii en Pnesteskoleforstander, og det vilde have en Pne- 
steskole. Men livor skiilde den ligge? Og hvorledes sknlde den skaffes til 
Veje? Det var to vigtige Sporgsniaal. Flere Steder blev bragt i Foi*slag: 
West Denmark, Cedar Palls, Neenali og Elk Horn. Der blev stenit, og de to 
forste Steder tik nyesten alle Stemmerne (14 og 17). Men der blev intet afg.jort. 
1 West Denmark laa H0jskolen, bygget af Pastor N0rgaard i 1884, men nii 
ubriigt. Den knnde kobes, men det endte med, at Samfiindets Styrelse i Slut- 
ningen af 1886 eller i Begyndelsen af 1887 lejede Skolen, og i Alarts i sidst- 
mevnte Aar flyttede Pastor Helveg fra Neenali til West Denmark og begyndte 
straks at holde Pra?steskole, idet ban havde en Elev med sig derop. Det var 
L. P. J. Flint, soni allerede havde best hos Helveg i Neenali. Flint blev ordine- 
ret til Pnest i Hartland, Wisconsin, allerede sanime Efteraar. Men kiin i knap 
8 Aar 6k ban Lov at arbejde der, da ban d0dc i Jiini 1890. 

Da Pi-esteskolen blev begyndt, skrev Udvalget bl. a. disse Ord; ,,Det bar 
vieret os en Gbedc at erfare, at den danske lutberskc Kirke i Amerika bar faaet 
Frimodigbed til at begynde denne betydningsfiilde Gerning; tbi vi bar benge 
erkendt, at for at Prtesterncs Uddannelse skiilde knnne ret fyldestgore, bvad 
de amerikanske Porbold kra'ver, maatte den bnde Sted i Amerika.“ 

Sk0nt Aai'sm0det i Racine i 1887 brngte to Dage til Striden om Dansk 
Folkesamfiind, 6k det dog Tid til at forbandle og afstemme om, bvor Pra-ste-' 
skolen .sknlde ligge. Mange havde .stadig va*ret iniod West Denmark, fordi 
det ligger afsides. Flere var bleven imod, fordi der var le,iet og taget fat, fOr 
et Aarsmode havde sagt ja til Stedet. Nn blev det vedtaget med stort Flertal 
at bygge i Cedar Falls. Men den Komite, som’ sknlde ndf0re Pcslntningen, 
knnde ikke enes, saa den iidrcttede intet. 

Der sknlde endnn gaa to Aar, f0r det blev endelig afgjort, bvor Samfnndet 
vilde have sin Pnesteskole. Aarsmddet i Elk Horn i 1888 bestemte sig for At¬ 
lantic, Iowa. Men de Penge, som havde fremkaldt denne Afg^'U-else, ndeblev, 
og denned var Atlantics Lejlighed forspildt. Aaret efter, i Chicago, blev der 
gentagne Gauge stemt om Des Moines, la., og West Denmark. Her sejrede 
West Denmark til sidst, og Skolen blev k0bt. 

Det havde vaeret en lang og be.svandig Vej at naa .saa vidt. I balvtredje 
Aar havde Pastor Helveg paa Samfnndets Vegne siddet til Leje og boldt Pne¬ 
steskole. Nn blev der fortsat paa fa.stere Grnnd. Pnesteelevernes Antal blev 
dog aldrig stort. lalt ndgik der 18 Pnester fra Skolen. 

Det f0rste Aar havde Pa.stor J. Pedersen i Lnck van-et La'rer ved Pra^ste- 
skolen; men i 1888 blev ban afldst af Pastor P. S. Vig, som overtog baade Pne- 
stegerningen i Luck og Lmrerpladsen ved Skolen. Her virkede ban og Helveg 
nn sammen i 4 Aarl De var omtrent lige gamle — cndnu nnge ^bend f0rst i 
Trediverne. De var begge dygtige, men meget forskellige, baade rent pensonligt 
og som Repnnsentanter for bver sin kirkelige Retning. 

Der blev iidf0rt. et indgaaende og dygtigt Arbejde paa den Idle Pnesteskole 
i West Denmark. Den laa fredeligt i de dybe, stille Skole, langt borte fra 
Verdens Harm og Tnmmel, saa Stndenterne havde Tid og Ro til at fordybe sig 


35 


i Lcttsiiliig og Stiidier og til oi)iiia*i-ksoiiit at Ii0re, livad deres Laa-ere liavde at 
byde dcm. 

Dertil kom, at Skolon laa inidt i en levende Menighedski'eds. Deiine Kred:s 
af Manid og Kviiider var vel kuii lillo; men adskillige af dem Imvde levet rigt 
ined i Menigliedslivet i Danmark og var stamkt paavirket og pneget af den 
Beva'gelse i Kirke og Folk, som var ndgaaet fra N. F. S. Grnndtvig. 

Det blev en ret almindelig Skik, at Pra'steeleverne gik nd og besdgte Far- 
nierne, og Lordag og S>^)ndag Eftermiddage og Aftener sad de ofte, enkeltvis 
eller et Par i F0lge i Nybyggerhytterne og samtalede med Folk derinde om 
kristelige og andiv Sporgsmaal. ^Fange af Eleverne bar vidnet om, at de havde 
stort Udbytte af disse Besog. De levede der sammen med veloplyste, klart tam- 
keiide og varmbjertede Mamd og I^vinder. Og dette Samliv blev af Betydning. 
Folk kom ogsaa en hel Del paa Pra^teskolen, og der fandt mange Samtaler og 
Disknssioner Sted melleiu Stndenterne og Farnierne, som virkelig gav Udbytte 
og Berigelse for alle Deltagere. Om Sondagene samledes alle til Gvidstjeneste 
i den lille Kommnneskole, som laa tad ved Pnvsteskolen. Den havde Menigheden 
brngt lige fra Begyndelsen af. Ogsaa der levede man sig sammen. 1 det hele 
havde de vordende Praster saaledes Lejlighed til at blive kendt med Forhold, 
der havde megen Ijighed med dem, de senere selv sknlde arbejde under. 


Af endnu storre Van-di for de vordende Pra^ster end det foran nannite 
var det, at Prasteskolens Forstander Pastor Th. Ilelveg var en betydelig Per- 
sonlighed. Ilan ejede et rigt Barnehjerte og famdedes barnefro og „nng og 
frisk .som Fngl i Vaar.“ Hans mnntre, snnde Latter klang ofte blandt B0rn 
som blandt Unge og Gande. Han knnde kalde Smilet freni i Vennelag, under 
(lagligdags Forhold saavel som til Fest. ' ' 

Denne lyse Ghede kom slet ikke i Strid med hans dybe Alvor. Han glemte 
ikke, at der ei‘ iNlorke, Synd og D0d — at et Kristenmenneskes Ijiv maa rnmme 
Forsagelsens Kamp. Og ban glemte ikke den_ Alvor, der faar Mennesket til at 
sysle med Evighed.ssp0rgsmaalene. 

Som West Denmark IVIenigheds Pra*st aflagde Helveg Sbndag efter Sbn- 
dag et levende varmt, beva-get, evangelisk Vidnesbyrd om Frelsen og Freden, 
der vimles ved den kri.stne Tro. Han hjalp tnette og nedb0jede Mennesker til 
at finde Trdst og Vederkva*gelse. Og de raske og friniodige var ikke mindre. 
glade ved bans Forkyndelse. „Frem ban under Kirkens Biier Jnlens Barne- 
ghede bar“ — di.sse Ord er san-lig betegnende for ham som Pra^st. 

i\Ien Helveg var ikke alene Hjertemennesket. Han var tillige en Vismand, 
en Gransker, en dyb, selvstamdig Tamker. Hans kirkelige og kri.stelige Livs- 
.syn var stan’kt pra'get af gamle Grnndtvig. Men ban var ingen l^]ftersnakker. 
Han nbjedes ikke med det, andre havde tamkt og hert, men nndersdgte og pr0- 
vede selv og dannede sig sin egen Opfattelse, hvad enten den saa stemte med 
andres eller* ej. 

Pa.stor Lyngby havde fremlnvvet, at Helveg baade fra Hovedets og Hjertets " 
Side set var bedre .skikket end nogen anden i Den Danske Kirke til at vame 
Pra^stehnrer, og deri havde ban nok Ret. Ud fra sin Pensonligheds Va\sen paa- 
virkede Helveg Eleverne, baade i det daglige Liv og i Skolearbejdet. 

De fleste af Pra*steeleverne satte da ogsaa stor Pris paa Pastor Helveg 


36 



og var hails opimviiksoiiimc og Iyt1h0rc La'rliiigc. Noglo af doiu l)lev kiiyttet 
til ham med stmrke Hjerteliaand. Men der var ogsaa Elever paa Skoleii, soiii 
hail ikke kuiide blive saa meget for. Deres Natiir var saa forskellig fra liaiis, 
at der hlev miiidre af indbyrdes Tiltnekiiing mellem ham og dem. Han knnde, 
naar liaii fandt Grnnd til det, van-e bidende ironisk; niaaske bar dette holdt en- 
kelte paa Afstand fra liani. jMen i det hele fyldte han en stor Plads, ikke alene 
ved Pnesteskolen, men i Den Danske Kirke. 

Pastor P. S. Vig var ogsaa en meget dygtig Maud. Men da lian allerede 
i 1894 fonlod Kirkesamfnndet og senere i mange Aar liar va*ret Forstander for 
Den Forenede Kirkes Pra^steskole i Blair, skal lier ikke gores Forsdg paa at 
give nogen Karakteristik af ham. Knn dette: en Del Elever folte sig mest til- 
talt af ham og slnttede sig mermest til ham, ligesom de senere gik nd af Sam- 
fundet sanimen med ham. Der var feni, soni gik den Vej. Af de 0vrige 12 d0de 
Flint tidlig, og J. M. Gregersen er d0d senere. IM. C. Jensen nedlagde Prieste- 
gerningen og lilev Lan-er i Danmark, og J. Torbensen liar henge va-ret Farmer. 
0. Gregersen og A. Faber er nylig rejst til Danmark for at fortsaitte deres Pra- 
stegerning der. Saaledes er der 6 tilbage, soiii endnn er Piaster i Den Danske 
Kirke. De er: Chr. N. Pedersen (ordineret 1888), K. Knndsen (1889), N. P. 
Gravengaard, N. C. Strandskov, R. H. Ravn (alle tre 1892) og A. J. Tarpgaard 
(1895). 

Stridens Bolger gik h0jt i Den Danske Kirke i de Aar, da Prasteskolen i 
West Denmark var til. Her er ikke Lejlighedcn til at iindersOge og beddmme 
Forholdet mellem Helveg og Vig eller dette Forliolds Indtlydelse paa Stillingen 
i Samfnndet. Heller ikke kan her gores Rede for det omvendte: livorvidt og 
hvorledes Striden i Samfnndet iiinlig indvirkede paa Pra^steskolens Mamd og 
deres Arbejde. 

Det er i det hele ikke Meningen her at gaa na'rmere ind paa Kirkestriden 
og dens Forl0b. Men ganske enkelte histoniske Kendsgerninger iiiaa naviies, for 
at det kan ses, hvorledes Pra^steskolen i West Denmark i sin korte Levetid var 
ndsat for Storm og Uvejr, som tidligt tog Livet af den. 

Da Pastor Vig i 1888 blev valgt til Lan-er ved Piwsteskolen, var det selv- 
tolgelig en almindelig Tro i Samfnndet, at de for.skellige kirkelige Retninger 
kuiide blive ved at arbejde sanimen og anerkende hverandre som lutherske 
Kristne. Men efterhaanden, som Tiden gik, lilev Modsatningerne skarpere. 
Paa Aarsni0det i Manistee i 1890 blnssede Striden op. jMddet vedtog (ingen 
stemte imod) fdlgende af F. L. Grnndtvig stillede Forslag: ,,Den Danske Kirke 
kan ikke paatage sig noget Ansvar for Enkeltmands Udtalelser om Den Helligc 
Skrift; men Aarsm0det misliilliger, at Udtrykket: „Bibelen er ikke Gnds Ord“, 
er blevet brngt under Forhandlingen i ,,Dannevirke“. 

Trods dette blev der ingen Fred, og Aarsni0det i Clinton i Septemlier 1891 
blev det mest beva'gede, som nogen Sinde bar va*ret lioldt i Den Danske Kirke. 
Det stod overfor Sp0rgsmaalet om, hvad der sknlde g0res, da Piuesteskolens 
Iiarere ikke mente at kunne arbejde sammen lamgere. 

Grnndtvig stillede torst folgende Forslag til en Udtalelse: ,,Vi, der til- 
h0Fer de forskellige Retninger i Den Danske ev.-lnth. Kirke i Amerika, ved- 
kender os hverandre som Intherske Kristne. Vi 0nsker arligt og trofast Sam- 


37 


arl)e,ide, ti’od.s alle Forskelligheder, og vil ikke vcd Afsteiniiing oni Lii*ren ki'gge 
iioget til vor Kirkes Bekciidelse.“ 

Gnuidtvig anhcfalede i en Tale varmt og indtrfeiigeiide dette Forslag og 
opkeste i den Forbindelse et Digt, hvori han hi. a. siger: 

,,Og kan over Daabens den hellige Pagt 
hverandre vi rsekke vor Haand, 
da tror jeg saa sikkert, at Englenes Vagt 
vil laegge de B0lger i Baand; 
i Frihed sig Muren vil ha;ve mod 8ky 
og s0dt vil der tone en Lovsang ny 
med Jubel fra Danske Kirke. 

Men vil vi ej taale hverandres Syn, 

— hos alle knn dnnkclt og kort, — ■ 

og rynker vi derfor i Vrede vort Bryn, 

' og skyder hverandre bort, 

da viger de Engle med Graad paa Kind, 
da vaelter de B0lger mod Mur sig ind, 
da synker Den Danske Kirke." 

Forslaget hlev vedtaget med 71 Steiunier nd af 85 (53 Delegate!* og 32 
Piaster), og ingen steinte iinod. IMen dev hlev ikke Fred. Fhrst trak Vig 
sig tilhage fra Stillingen soin Derer ved Priesteskolen. og Ilelvog erkherede, 
at livis IndreAIissions-Folkene ndtrykkelig forlangte det, saa vilde lian ogsaa 
tnekke sig tilhage, da Sainfnndets Vel og Pra*steskolens Freintid niaatte gaa 
freni for alt andet. Der var saa 14 Pra*stor og 15 Delegate!*, soni gentagende 
forlangte, at ITelveg sknlde tra*de fra soni Forstander. 

Med 46 Stemmer for og 5 iniod hlev det nn vedtaget at opfordre de 29 
til at tage deres Forlangende til Ilelveg tilhage. ]\Ien de fastlioldt det, og 
Helveg stod ved sit Ord, men erklan*ede: I tager min Livsgerning fra mig. 

Dewed hlev det, og efter at dette sorgelige Resnltat ’var naaet, vedtog 
Aarsmhdet saa, at Pnpsteskolen sknlde nedhvgges fra Foraaret 1892 af. Saa- 
ledes skete det. Helveg hlev i West Denmark et Aarstid derefter som Menig- 
hedens Priest, og han nndervistc i den Tid enkelte Priesteelever. som ikke var 
fierdige. Men Pviesteskolens Saga hlev slnttet, som Aarsmddet havde hestemt. 

Der var lagt saa god en Grnnd og g.iort et Arhejde i den Idle Pr.esteskole 
i West Denmark, at der er noget vemodigt i at tienke paa, at den ikke tik Lov til 
at leve, vokse og trives. 

Der hlev vel ved Aarsmddet i AVaiipaea i 1892 gjort Forsog paa at faa 
Skolen genoplivet med Helveg som Forstander, men nden Resnltat. Og det, 
som saa et Ojehlik syntes at skulle lykkes; at heg>’nde Pra^steskole i Elk Horn 
ogsaa under Helvegs Ledelse, hlev straks gjort til intet. 

Det har stterkere og stan-kere frem mod den Stund, da de nenige maatte 
skilles. Det var Folk af Indre iMi.ssions Retning og en Del iindre, som ikke 
kunde finde sig i, at Samfundet var, som det var: i det viesentligste som Moder- 
kirken i Danmark. Men de var for faa til at andre det efter deres 0nske. 

For rti, som ikke selv var med i Striden, og som nn saa mange Aai* eftei* 
ser tilhage paa den, synes det, som den hedste og tillige den letteste Losning af 
Knnden, vilde have Vieret, at de, der ikke var tilfreds i Unset, som det var, og 


38 


soil! Flertallet af Beboerne vikle l)evare det, flyttede aiideii Stcds hen. Det 
kiinde de saa meget lettere have gjort, som der fra 1884 af var et andet daiisk 
luthersk Kirkesaiufnnd, daimet af de danske Pra*ster og Meiiigheder, der var 
traadt iid af Den Norsk-Danske Konferencc. De liavde jo netop dannet deres 
eget Sainfimd, fordi de niente, at Den Danske Kirke var for rnmnielig eller to¬ 
lerant for deni. Og soni Tiden senere har vist det, var de utilfredse i Den 
Danske Kirke enige nied deni og slnttede sig inden hvnge sainnien ined deni. 

Ilvad havde vinret natnrligere, end at de havde nieldt sig nd af det ene 
og ind i det andet Sainfnnd! Men det vikle de ikke. Da Pnesteskolen var ble- 
veil nedlagt, og det derefter var hindret at faa begyndt paa ny i Elk Horn, 
foreslog nogle af deni, at Saiiifiindet skiikle oplhse sig. Dette vandt dog slet 
ingen Stemning for sig. I det hele var de Heste Pra^ster og Menighedsfolk i 
Samfiindet lede og kede af Striden. Den bedrovede deni, fordi de hele Tiden 
var overbevist oni, at Forskellighederne ikke var stprre, end at kristeligt liith- 
ersk Fiellesskab liurde va?re niiiligt. 

Da nil hverken ^ndring eller Oplpsning af Den Danske Kirke lod sig gen- 
neinfdre, inaatte de, der ikke kiiiide tinde sig i den, som den var, til sidst gaa nd 
af den. De gjorde det paa den IMaade,' at de niegtede at nnderskrive Den 
Daiiske Kirkes Forfatning, hvad enhver Pra^st og Menighed, der vikle van'e 
Medleni, i Henhold til en Aarsinodebeslntning- skiilde gore. Den 15. Febniar 
1894 var Stillingen klaret saa vidt, at 18 af Sanifundets Pra\ster havde skilt sig 
nd. Og da nogle enkelte straks efter rejste til Danmark, var der i Den Danske 
Kirke 36 Pnester og 40 Meiiigheder. 


FRA DE SIDSTE 27 AAR. 


DEN NY BEGYNDELSE I 1894 1896. 

I 1894 saa ’ det i mange IMaader sniaat nd i Den Danske Kirke. Samfundet 
havde aldrig va*ret stort eller stamkt i Tal og ydre Midler. Nn havde en Tred- 
jedel af Pra^sterne og Menighederne forladt det. Og i 0kononiisk Henseende 
var det haarde, fattige Tider. Kirkestriden og Skilsmissen havde ta*ret stan-kt 
paa de flestes Frimodighed. Nogle var lige ved at tabe Tro og Ilaab om en 
Fremtid, som virkelig betdd noget. 

Det kail vistnok ined Sandhed siges, at det var ringe Dage, og de er aldrig 
behagelige. Men det er tit gaaet saaledes, at netop naar vi Mennesker er lavt 
nede, er fattige, siiiaa og ringe, da er der Betingelser for, at noget betydnings- 
fnldt kail blive beg\mdt. I saadanne Tider rykker de siiiaa og svage tadtere sani- 
nien for at hjadpes ad med at holde Varnien, opmnntre og styrke liverandre og 
prdve paa at faa et fa'lles Arbejde i Gang for at bevare, hvad de endnn ejer, 
for derndfra at vinde nyt Land. Eller man kan sige: Gldderne saniles, og 
der pnstes paa deni, for at faa deni til at briendp, ihedens samtidig nyt Ved lag- 
ges paa Ilden. ‘ ’ 

Noget af dette skete i Den Danske Kirke, da de ringe Dage var bleven 
dens Lod. Og da den som Kirke var et Hjem for troende Mennesker, gik der 
ihange Bonner til Kirkens Herre, om han vikle hrgge sin Yelsignelse til og give 


39 




Tro ojr llaal), Visiloiu og Ka'rliglieds Kraft til at findo og vaiulrr ad deii Vej, 
soni vilde fore til i\Iaalet. 

Kort for de 18 Piasters Hdtranlelse havde Aarsinddet i Racine vedtagct 
at bygge Pra-steskolo i Dos Moines, Iowa. Nn stod mange tvivlende og raadvilde: 
Tuixle man, knnde man tage fat? Der liavde ikke vawet ndelt Stemning foi‘ 
Des Moines — af 69 Stemmer havde knn 24 va*ret for, 14 imod, medens Resten 
tav stille. Og nn var Samfnndet svundct ind. 

Imidlertid var der, Enighed om, at sknlde Samfnndet fremdeles leve, 
maattc det liave en Piwsteskole. Og den Komite, som havde faaet Des Moines 
Planen at arhejde med, var allerede et godt Stykke frcmnie med den. Pastor 
Ilelveg var Sjaden i denne Komitt% og han stod frem paa Aarsmddet i Carlstoji, 
Minnesota, i August 1894 som Sagens varme Talsmand. Et andet Medlem af 
Komiteen, .Ai-kitekt IM. Jensen, Racine, havde lavet Tegning og ndar])e,jdet Plan 
til en Skolehygning, og det var nn Aarsmddets Sag at fdre Planen igennem. 
,,ner skal ikke trad'fes Resteinmelse om, enten vi ,skal hygge eller ej ■—- det ei* 
l>estenit“, sagde Ilelveg. „l)er er ,‘dnttet Kontrakt og solgt Byggegiainde, saa 
vi kan ikke tra-kke os til))age.“ 

Allerede tidligere havde han skrevet: ,,A^enner. vi staar liei-iiu'd (Kon- 
trakten med Grand A^iew Land Company, Des Moiiies) overfor en Kendsgerning, 
og lad os tage den til Folge. Jeg var hlandt dem, som talte og stemte imod Des 
Aloines Planen; men naai* Afstenniingens Dommedag.sslag har lydt, saa liar man 
enten at gaa ind i Arbe.idernes Ra'kker eller forholde sig rolig. Jeg valgte det 
forste af Ka*Highed til vort Samfnnd.'' llan nawner der})aa, at dei- paa Sam- 
fnndets A’^ej ligger mange nfnldforte Aarsmodebeslntningei*, og .skal den sidsre 
Beslntning om at bygge Pra-steskole i Des Aloines dele Kaar med dem. da kan 
det let blive et Dodsstod. ,.Nn gadder det om at staa .sammen, hegge smaalig 
Kritik til Side“ — ingen Sj)ot ellei- Tvivlertale agte paa, men ,.gaa til Ar- 
be.ide i .samlet slnttet Trop, stolende jiaa den Herre, som ser paa A'iljen og giver 
Ki'aften A^inge, den Herre, ved hvis Alter vi hidtil har fnndet Ly og Rede“ trods 
,,A"nk og Spot, trods voi’e egne Hjerters Itforstand. Han velsigne dette Ar- 
bejde for os!‘‘ 

A^ed Aarsmodet ndtalte Helveg bl. a., at skal vi knnne fdre Sagen igen¬ 
nem, maa vi kalde paa alle vore Sjadekrad'ter, ffh-st og fremmest jiaa Troen. 
Lad os sige; Herre, vi behover denne Skole. A^il Du saa give os den ? Kan 
vi alle sige det, da vil Herren hhre vor B0n. 

Piwsteskole.sagen var den .store Sag ved Aarsm0det i Carlston. og efter at 
Helveg havde fremlagt den, hortes intet om at standse den. Tviertimod — 
Aarsmodet gik villigt med til at ndvide Planen og stile mod et langt storre 
Maal, end der hidtil vai- tipnkt paa. Det vedtog nemlig at planhegge et Univer- 
sitet, og medens der sknlde begyndes smaat med at bygge, sknlde det gores ])aa 
en saadan Alaadc, at der efterhaanden knnde bygges til. Derom hai- Pastor 
P. Kjolhede en Gang .skrevet: „Kloge Folk ndenfor Alddet smilede ad denne 
store Tanke og mente, at den vgr dodfodt. Kan vau’e at Tanken var for stor; 
men den viste dog — og det var Hovedsagen — at vi den Gang satte Modet og 
Maalet hojt og Forsagtheden lavt, og dette ei- fnldt saa meget vanyl som et 
[Tnivei-sitet.“ 

Kjolhede siger ogsaa, at naar Skolesagen nn blev fort igennem, saa .skyldtes 


40 


(let, ii!i‘st Cjiul, Pastor llelveg. Selv skrev deiuie om Aarsiiidilct i Carlstoii: „Det 
var et arkejdsdygtigt ]\Iddc; dcr faldt ikke store Ord; man samledcs som dem, 
der soger at goi-e Iljemstedet ryddeligt og l)e])oeligt, efter at Uvejret er gaaet 
lien over Hytteriie.“ Han giver denned dette M'0de Hilren for det gode Resnl- 
tat. Begge I^dtalelser kan vel forsvares og — forenes. 

Oil! samme Aarsmdde fremkom et Par andre ITdtalelser, som ogsaa boi^ ind- 
tlettes i dette Idle Tilbageblik, fordi de stadfa^ster, at der nn blev gjort en ny 
Begyndelse. M. Holst skrev i ,,l)annevirke“ : ,,Den gode Aand fik belt igennein 
Lov til at raade iblandt os, og en saa inderlig Hjertevarme og Lamgsel efter 
Fadlesarbejdets A'elsignelse lagde sig for Dagen nnder liele M0det, saa der er 
ingen Tvivl om. at vi staar ved et af de lyse Vendeininkter i vor Kirkes I’d- 
vikling.“ Og Pastor P. Eriksen, Modets Oi'^dstyrer, skrev: „Det var i sjadden 
Grad et fredeligt. frngtbart og lofterigt j\Ibde, som fyldte Hjerterne med Tak 
til Gnd og iMennesker og gav Samfiindskan-ligbeden foroget Styrke og Ya^kst.“ 

Nn g.ialdt det altsaa om at faa det sat i Vao’k, som var vedtaget, og Be- 
gyndelsen dertil blev g.jort samme Efteraar med at la*gge Grnnden til den ene 
Eldj af den vordende Skolebygning. Men det varede endnu to Aar, inden 
Skolearbejdet knnde blive begyndt — med to Lan-ere og en Elev. Det var atter 
en meget Idle Begyndelse, saa de to Aar fra Aarsmddet i Carlston 1894, til Sko- 
len i Des Moines blev aabnet i September 1896, maa regnes for den ringe og 
fattige Begyndertid. iMed Hensyn til den, tdr Salmistens Ord dog brnges: 

„FoTagter ej de ringe Dage, 
det lykkes skal, som skrevet staar: 
velsignes skal de Ha^nder svage, 
som lagde Griind med bange Kaar.“ 

Foirend Frngterne af det ti-ofaste Arbejde i de ringe Dage knnde begynde 
at vise sig, bavde Pastor Helveg sagt Farvel til Den Danske Kirke. Han rej- 
ste til Danmark i Foraaret 1895. Aai'smodet i Carlston bavde re,jst sig i Tilslnt-* 
ning til Grnndtvigs Forslag om at vadge Helveg til Forstander for den nye 
Pra*steskole. iMen ban tnrde ikke. Og da ban i 1896 blev valgt jiaa ny, og atter 
i 1903, kom der begge Gauge Ne,j fra bam. Hans Geining i Ameidka var emit. 
Mange i Samfiindet forstod ikke dette. Det syntes dem, at ban maatte kniinc 
have f0lt sig tryg og fri i en Gerning, der nn vilde Ikere rige Frngter. Men ban 
bavde ikke Modet til at tage fat. 

GrnndtOg bilste bam til Afsked i et ko'nt Digt, bvori det bl. a. bedder: 

„Thorvald Helveg, mi du vender 
Skuden din mod Tljernmets Havn. 

Her blandt os din Saga ender, 
hrydes af i Sorg og Savn. 

Toruestrdet blev din Hane, 
hdjt dog toner Harpens Slag; 

Du var tro mod Korsets Fane, 
og dn led for Folkets Sag. 

Saa velsigue dig den Milde, 
som kan Imge a lie Saar, 


41 


soni liar aabiiet lavets Kilde, 
givet Hjertet Baruekaar. 

Ryiiker er der i din Pande, 
Kiinfrost ev der i dit Haar; 
men jeg ^er en Gang dig stande 
barnefro i evig Yaar/^ 


1 Daiiiiiark var Ilelveg i nogle Aar Valgmeiiighedspra'st i Vallekikle, og der- 
paa Sognepr.vst i Idestrup paa Falster. ilan blev vcd at vaTc Den Daiiske Kirkc 
eii trofast Ven. Den havde han givet 14 af sine l)edste Aar, nieget kvngere Tid 
ejid nogen af de andre Teologer, soin liidtil havde vieret her ovre. Ilan hlev 
Forniand for Udvalget og var det i mange Aar. I 1908 gjorde han med sin 
Hnstrn en Rejse til Amerika og ga^stede et stort Antal af Den Danske Kirkes 
Menigheder. 

Ilelveg ddde i Idestrnp i 1917, knap 62 Aar gainniel. 

GRAND VIEW COLLEGE. 

Skolens f0rste Fldj hlev hygget i 1895, og Skolearhejdet sknlde have vieret 
liegyndt snarest mnligt. Men havde det van-et vanskeligt at faa en Skole, 
saa hlev det endda langt vanskeligere at faa en Porstander. Pastor Morten 
Larsen sagde nej, og Pastor P. Eriksen gav langt oin henge samme Svar. Saa 
hlev der endelig i Sommeren 1896 trnffet den Ordning, at Pastor N. P. Graven- 
gaard, Brayton. Iowa, overtog Stillingen som midlertidig Porstander for at 
faa Skolen hegynult. Udvalget i Danmark hlev hedt om at prove paa at faa 
Pastor Ilelveg til at gaa ind paa at hlive Porstander, og hvis han sagde nej, da 
l)r0ve at finde en anden IMand, som var velskikket til Gerningen. 

Imidlertid forheredte Gravengaard Skolens Aahning. To Mmnd hlev kal- 
det til at van*e Lao-ere paa Skolen: Cand. phil. P. P. Hornsyld, som lovede at 
overtage Undervisningen i Engelsk og andre Pag, og Pastor A. Bohjerg, som 
sknlde tage de danske Pag samt Poredrag. Hans Hnstrn sknlde passe Hus og 
Ilnsholdning, og de sknlde danne Skolehjemmet. Der manglede da knn Elever; 
men ingen meldte sig fpr ])aa selve Indvielsesdagen Spndag den 27. Septem- 
her 189^ 

Fra denne Man-kedag i Den Danske Kirkes Historie skal her lige peges paa 
den Sang, som Kr. 0stergaard skrev til Indvielsen — Sangen. om ,,Prihedens, 
Aandens, Polkets og Kirkens ]\herkedag“, da ,,en Lan-domhal luever sig“, „hvor 
Folkets Ungdom liar sin Gang, og Knndskahs Kihler tiyder,“ „hvor Laaigsler, 
higende mod Gud, skal loftes op og fohles nd“, ,,hvor Kirkens Hd er Skolens 
Lys.“ 

Og saa maa fornden Pastor Gravengaards Indvielse af Skolen mevnes Pa- 
stor H. J. Pedersens djan’ve, varme Tale om den danske Kirke og det danske 
Folk, og hans Ord til Livrerne om det ansvarsfnlde, men herlige Hverv, der 
nn hlev dem hetroet. 

Til Lykke, dn danske Kirke, med denne Skole. Her skal endnu engang din 
Troskah ]irdves, Gid du maa hestaa i denne Pr0ve.“ 

Mange af de Danske i Des Moines var med til Pesten, og for dem var det 
paa en sa*rlig JMaade en Hpjtidsdag. De havde aldrig f0r loftet Hovedet kadit 




og frit soiu Daiiske. Den Dag gjorde de det; da fplte de sig glade, ja stolte ved. 
at van-e Danske. De l)egyndte i den Stnnd i Gmnden en ny Tidsregning i de- 
res Liv. 

Det var ikke nogen let Opgave, der klev givet Pastor Gravengaard: at 
ho i Bray ton, la., mange Mil fra Des Moines, og samtidig vrere Skolens For- 
stander, selv om knn for et Aarstid. Men Samfnndet dnskede en Pnest, iid- 
daniiet- >ved Universitetet i Kdbenhavn, til varigt at overtage Forstanderstillin- 
gen, og saa var der ikke andet at g0re, end at forhaandenvterende Krtefter i 
Samfnndet tog liver sin Del af det Arhejde. der sknlde g0res, og lijalp liver- 
andre med at ndf0re det, inden endolig Ordning knnde gennemf0res. 

Skoleai'hejdet hlev hegyndt med en Elev. ]\Ien der kom snart flerfe. lalt 
var der 35 den f0rste Vinter. Tre af dem tamkte paa at ville nddanne sig til 
Pra^stegerningen, og de fik en forheredende Uiidervisning. Dog gjorde knn en 
af dem senere Alvor af at fortsadte paa Prasteskolen. En Elev var dansk 
Livrerinde og tog videre Uddannelse i den Retning. En laste til „first grade 
certificate^, en hegyndte belt paa bar Bnnd at lan’e Dansk og gik tillige sani- 
men med to andre til Konfirmationsforberedelse. Enkelte lande Sprog (baade 
moderne og Latin), og nogle tog Bogfbring. Der var knn faa Elever i Efter- 
aars og Foraarsmaanederne; det store Flertal var der knn i halvfjerde Vinter- 
maaneder. og af dem var atter langt de fleste ikke stnderende, men almindelige 
Il0jskoleelever. Der blev boldt Foredrag og arbejdet med de elementaere Fag: 
Regning. Geografi, Dansk, Engelsk osv. Der var mere Selvarbejde end alminde- 
lig paa Hfijskolerne. Arbejdet med og af de stnderende Elever bjalp til at drage 
de andre i den Retning. Og en Del Fag, som flere af de ikke stnderende var med 
i, di-og i samme Retning, saaledes samlig Natnrfagene: Dyre- og Plantelasre, Fy- 
sik og Fysiologi. 

Men med alt dette levedes der af alle paa Skolen (enkelte Elever var fra 
Byen og boede hjemme) i det bele som paa en dansk H0jskole. Det var et 
Skolebjem, baaret af den A and og praeget af den Tankegang og Tone, som altid 
bar v.Tret den danske Hdjskoles Kendemaerke. 

Som det tidligere bar vaeret naevnt, at alt i de Dage var en Idle Begyn- 
delse, saaledes kan dette ogsaa siges om selve Skolearbejdet det ffirste Aar. 
Det var jo intet imod, hvad der siden er bleven 0vet paa Skolen. Naar det 
alligevel her er omtalt, da er det, fordi det dog var en Begyndelse, som i sig 
bar Spiren til det meste af det. der senere voksede frem. Dette, at en Elev. 
som senere nddannede sig til Pra^st, hegyndte saa smaat at arbeide med det Maal 
for 0je, var jo knn lidt, men dog netop en Begyndelse. Tjigeledes med den ene 
Lan-erinde. Den almindelig'^ Uimdomsskole lilev grnndlagt. Bogfdring var For- 
Idber for flere Forretningsfag. Ja, selv ndvidet Hdjskole laa i Svdb i flere af de 
Fag, som der blev arbejdet med. Foredragene af L;ererne. Foi-standeren og 
Pra^sterne P. Kjdlhede. Klrkeberg og H. J. Pedersen (de tre sidste var der hver 
en Uge) pegede ogsaa i den Retning. som Udviklingen er gaaet i. 

Den Gang var det .,Skolen i Des Moines“. et vidt spa-ndende Navn. der 
knn var betegnende rent geografisk. Skolons Lierere foreslog Na\met ,,Grand 
View College^ ; men det blev ikke antaget af Aai’smo'det i Marinette 1897. 

Saa kom Pastor R. R. Vestergaard og overtog Forstanderposten i Efter- 
aaret 1897. Skolearbejdet i de Aar, ban var Forstander, var en FortstPttelse 


43 


oj? viderc Udvikliiig af, livad der var begyiidt, og cn Tilf^jclsc og frein- 

iiiest af den egeiitlige Pr^esteskolc;. Det var eii Udvikliiig saa stor og rig, at 
den fortjener en indgaaende Frenistilling, soin dog desvan’re ikke kan rumnies 
eller gives her. 

Det har va?ret let kendeligt gennem alle de Aar, der er gaaet siden 1894, 
at Skolen i Des Moines har haft Sanifnndets Kierlighed i freintrindende Grad 
og taget Tankerne fangen soin intet andet. Det var Tilfaddet under Forbere- 
delserne gennem to Aar; det var Tilfaddet da Idkolen hlev indviet, og det har 
vamet Tilfaddet altid siden. Dette er hevist ved den Pengest0tte, som Skolen 
har faaet, ved Eleverne, som selv af egen Drift er taget dertil, og ved dem, 
som Foraddrene har faaet til at rejse. Det er hevist ved den Interesse for 
Skolen, der i Samtale og skriftligt er lagt for Dagen. Og kunde vi se ind i 
de Tusinder af Hjerter i Den Danske Kirke og gribe de Millioner af Tanker, som 
med gode Onsker og med Banner til Kirkens og Skolens Herre er steget oji fra 
Hjerternes Dyb, da vilde vi sikkert deri tinde de stan’keste og sikreste Beviser for, 
at Skolen er Samfnndets Hjerteliam, og at Fr'emtidshaaliet og de lyseste Dr0m- 
me er knyttet til den. 

Nil har det nndertiden vieret hanalet, at det var gait, at void Samfiind 
satte sin Skole saa h0jt, at alt andet ligesom maatte staa i Skyggen, selv Missi- 
onsarbejdet. 

Men Samfnndets Skole er dog det Hovedvterksted, hvor Yaahnene skal 
smedes, de A^aahen, som skal hriiges i Kampen for Frelsen og Freden. Der faar 
de nnge Mamd og Kvinder, som skal gore Hovedarliejdet i Kirke og Skole, deres 
Uddannelse og hliver iidrustet til deres Gerning. Og mange, mange flere, som 
faar liver sin Opgave i sit Liv og i sit Hjem, har ligeledes paa Skolen i Des 
Moines faaet Tilskyndelsen og Hjadpen til at gaa iid i Livet og brnge det af 
Gilds Naade og til Giids iEre. Derfor bar vor Mission vist ikke lidt under, 
at Skolen bar faaet for megen Kandighed. Tvaudimod — hvis den havde faaet 
dohbelt saa meget af Samfnndet, som den har, baade paa den eiie og jiaa den 
anden Maade, vilde den have hetalt det tilliage med libje Renter i Form af 
storre Karlighed i de tnsind Hjem og til alt vort ladles Arliejde, ikke niindst 
AiFejdet for at hjadpe dem, der sidder i Morket og i Dpdens Skygge, til at 
faa 0je paa Solopgangen fra det Hoje og faa Lyst til at leve med der, hvor den 
Solopgang liringer Lys og Liv og Fred og Glade ind i ■ Menneskehjerterne. 
Lad os kill! satte Skolen h0jt og give den — ikke, hvad vi kan iindvare, men 
hvad den har Briig for. 

Past.Vestergaard skrev i sin Aarsheretning i 1900 1)1. a.: „Hvad vi liar naaet, 
er mange karlige Sinds og mange karlige Handers Arbejde. Lad os forene os i 
Tak til den himmelske Giid, fordi ban gav os Lov til at vare med i bans Arliejde 
paa vort Folks Indsamling. Vor Pnesteskole og vor Ungdomsskole maa betragtes 
som et vasentligt Led i dette Arbejde. Hvor va^sentligt det er, kan vi maaske 
bedst faa en Forestilling om ved at tanke os det fable. jMoii ikke dette vilde 
give os et Slag, som vi vanskeligt kunde forvinde? Jeg betragter, hvad vort 
Samfund her har sat i Gang og til Dato holdt oppe, som vort vigtigste Missions- 
arbejde, som det er en Li'vsfornodenhed for os at fortsadte og fremlij.-elpe, at 
det kan blive saa fnldkomment som muligt.“ Han ndtalte ogsaa : „Skolen har 
Karakteren af en Knndskabsskole belt igennem, ogsaa i den teologiske Afdeling. 

H 


Jeg kundc for mit Vedkoiiiiiiendc ikke diiske dot anderledes. Dor gives mange 
]\raader at meddele Kiindska])cr i)aa. Det kaii g(ti‘es d^dt og dra*))ende; men det 
kan ogsaa gores livligt og va^kkende. Er en La'rer selv eii levende Personliglied, 
saa bliver ogsaa alt det, ban rbrer ved, levende. Saa kommer det mindre an 
paa Metoden.“ 

Ilan siger et Sted: „Navnlig tramger vi til en Mand, som knnde nndervise 
i Naturfagene. Det gaar ikke an i Laaigden at lade disse Pag ligge hen npaa- 
agtede.‘‘ T Tilslutning hertil siger lian i sin sidste Aarsberetning (1903: „Jeg 
l)eklager, at vi endmi ikke bar nndervist i to for almindelig menneskelig Viden 
saa vigtige Fag som Plantebere og Dyrelare. Der bar ingen Eftersp^rgsel 
viaret efter disse Fag.“ Derimod var der bleven nndervist i Pysiologi og P'ysik. 
Om Skolens Betydning for Eleverne nd over det faglige Arbejde siger ban 
i 1901: ,,Det daglige Samliv, den personlige Onisorg, de mangfoldige Indtryk, 
som moder Eleverne fra Dag til Dag, den Aand og Tone, som gennemtrtenger 
Undervisningen, det mnndtlige Ord i Foredraget og i Undervisningstimerne, 
vore Glndstjenester, Iljemmene, som aabner sig beredvilligt for alle; dette og 
mere gor sin 'Narkning og sa?tte]- Man-ker i Personligheden* som der skal en 
Del til at ndviske; jeg baaber, meget vil blive der for bestandig.^ 

Der vilde vel b0re mere til, hvis alt vedr0rende Skolen sknlde ses. Men 
naar dens Historie en Gang skal skrives, da er Forstandernes Aarsl)eretninger 
de vigtigste Kildeskrifter. 

Straks efter at Yestergaard var kommen, gav ban Skolen Navnet: Grand 
View College.*) Ilan spnrgte ingen om Porlov, og intet Aarsm0de bar ndtalt 
sig for eller iniod. Men alle liar bnigt Navnet, siden Yestergaard tog det i 
Briig, og derved er det bleven anerkendt. 

Det f0rste Aar efter Vestergaards Komme var der en Del danske Lan*er- 
inder paa Skolen, og den danske Lawerskole fik da en gbedelig og frngtbar Ud- 
vikling. Dette sammen med Piwsteskolens Grnndbeggelse var nok det vigtigste 
der skete til at begynde med. 

iMed al den 0vrige TJdvidelse og Udvikling, som efterhaanden skete, blev 
Rammerne i mange Aar ved at vao'e omtrent ens, som det fremgaar baade af 
Pastor Vestergaards og senere af Pastor B. Nordentofts Aarsberetninger og af 
Skolens Kataloger. Der var Knndskabsskolen, mer eller mindre for alle Ele¬ 
verne, de stnderende og de ikke stnderende, rnmmende; Pagene paa Dansk 
og paa Engelsk, dernnder ogsaa de fire smrlige Knrsns paa Engelsk: The Pre¬ 
paratory, The Commercial, Tlie Sbortband and Typewriting, and The First- 
Grade Certificate Course. Dertil kommer saa Pra'steskolen. Men nogen Adskil- 
lelse i bestemte Afdelinger, som ikke bavde noget fadles, knnde ikke gennemf0res 
og er vist heller aldrig blevet det siden. Der var nn forst de Foredrag, .som alle 
b0rte. Pnesteeleverne fik Undervisning i Dan.sk sammen med de danske Lan-er- 
inder og til Tider en Del andre. Lan-erinderne gik med til Fag i Pnesteskolen, 
og til andre Klasser i Engelsk, Regning osv. I det liele blev alle de Elever, som 
fik Undervisning i et bc.stemt Fag f. Eks. dansk Sprog, inddelt i Klasser efter det 
Stade, de stod paa, saa alle i samme Klasse knnde f0lges ad, nden Ilensyn til, 
bvad de ellers arbejdede med eller stilede efter. 


*) So horoin A’^estergaarJs Artikel andet Stods i Hogcn. 


45 



Oin Foredrageiic, Pripsteiitldaiinelsen, La;rcrskolc'ii og liole den aandelige 
Paavirkiiing af Elevflokkeii l)eh0vcs der ikke her at niedtages Udtalelser af Pa¬ 
stor Vestergaard, da den Side af Sagen er klar for alle. Deriniocl skal her nied 
Hensyn til Undervisningen i de forskellige Klasser og Fag anfores f0lgende: 

Eleverne konnner af mange forskellige Grnnde. Enhver liar gerne noget 
bestemt, som onskes — en Knndskah eller Kao-diglied, soni han eller hnn folei’ 
Mangelen af. Det er jo gerne det forste, et Menneske opdager, at der er Brng 
for. Dette 0nske, denne Bon maa im0dekonnnes, da dette ofte er det eneste 
fadles Ber0ringspnnkt til at hegynde med. 0nskerne gaar ud paa : Engelsk, 
Dansk (sornnie Tider andre Sprog), Haa)idskrift, IMaskinskrift, Hnrtigskrift, 
Bogfdring, Ilistorie, Geografi, Mnsik (nogle paa et, andre paa et aiulet Instru¬ 
ment), Geometri, Fysik o. a. Somme vil have Foredrag, somme Filosofi, somme 
.,Syn paa Livet“, og en enkelt pnskede en Gang Magi. „Naar nndtages Alagien 
liar vi s0gt at tilfredsstille alle Kravene, og jeg haaher, det nogenlnnde er lyk- 
kedes os.“ 

Med mange Elever, liaade helt nnge og noget mldre staaende paa mange 
forskellige Udviklingstrin, blev det iiodvendigt at have en Miengde Kla.sser; en 
Vinter var der ikke mindre end 40, nogle store, mange smaa. 

I sin sidste Aarsberetning skrev Pastor Vestergaard hi. a.: „Den alminde- 
lige Ungdomsskole bar mermest Karakteren af Efterskole (Fortsmttelse.sskole) 
eller H0jskole. 1 sin prakti.ske Gennemforelse Oliver den en Blanding af disse 
to Skoleformer, den Form af Skole for Ungdommne, som synes at have bedst 
Udsigt til at slaa an bos den dansk-amerikanske Ungdom. Hvad der er mest 
Trang til i denne Afdeling, er en tnidervisning i de almindelige Fag, dansk og 
engelsk Spi-og, Regning, Historie og Geograb. Klasserne i di.sse Sprog er der- 
for noget store.“ 

De fleste Elever bar knn Brng for den elementmre Undendsning. .Men en 
Del gaar videre, baade i Sprogene og f. Eks. i Regning, der gaar over i Algebra, 
og Geometri. I Fransk, Tysk og Latin er der som Regel meget faa Elever, og 
i Handelsfagene er Tilslntningen heller ikke stor, f. Eks. 17 iid af 87 Eleven. 
Den bistorisk-sproglige (Dansk og Engelsk) Undervisning, dernnder Geograb, 
bar som Regel taget de tre Fjerdedele af Tiden, Resten, dernnder Gymnastik 
og Haandarbejde, den ene Fjerdedel. Gentagne Gauge bar Pastor Vestergaard 
frembievet, at det var bam en stor Gbede at se, bvorledes de Unge, som er f0dt 
her i Landet, mest s0gte Undei-vdsning i Dansk, medens ret natnrligt de ind- 
vandrede Unge smrlig vilde here Engelsk. Hans .sidste Ord her ovre om denne 
Sag var disse: ,,Hidtil bar Ilovedsagen i den almindelige Ungdomsskole vairet 
Undervisningen i de almindelige Fag, samtidig med, at vi saa ved andre IMid- 
ler s0ger at vtekke Elevernes aandelige Sans. Jeg vilde ikke tilraade en Ned- 
Imgning af denne almindelige Undervisning, selv naar Skolen ndvikler sig til at 
tage op en videregaaende Undervisning.“ Et Sted siger ban: „Den nnge Salo¬ 
mon bad om Visdom og Forstand og bk det. Men han bk jo ogsaa, hvad ban 
ikke bad om: Rigdom og et langt Liv. Vore Unge vil ogsaa have Visdom og 
Forstand, — det er et meget godt og smnkt 0nske -—; vi stra4)er efter at give 
dem det, saa godt vi formaar, og saa meget, de kan tage imod. Derved faar 
de, hvad de beder om; men vi soger ogsaa at give dem, hvad de ikke beder om“ : 


46 


Rigdoni paa Aaiid og Velsignelseii. „Jeg liar tleii Tro, at clottc ikke gaiiskc m!s- 
lykkes.“ 

Oiii Skoleii i sin Ilelhed udtalte Vestergaard: „Dct var inig eii Skuffelse, 
da jeg fcirste Gang saa’ Skolen og dens Vilkaar, vel sagtens fordi jeg, soni del 
saa ofte gaar i Livet. paa Afstand havde gjort mig for store Forestillinger. Men 
efteGiaanden soni Tiden er gaaet, er jeg komnien til at holde mere og mere af 
Skolen. Der er heller ikke sket saa ringe Forandringer, siden jeg f0rste Gang 
saa’ den. Der er fra Begyndelsen tamkt store Tanker om Skolen. Mange vil 
maaske sige: alt for store. Det skal indr0mmes, at de store Tanker ikke er 
virkeliggjort. Men der er alligevel virkeliggjort noget, og meget mere end 
mange fra f0rst vilde have tienkt sig mnligt.“ 

Fra Begyndelsen af og indtil Pastor Vestergaard i 1903 rejste til Dan¬ 
mark for at blive, havde Elevantallet van-et: f0rste Aar 35, andet 54, tredje 74, 
fjgrde 83, femte 89, sjette 78 og syvende 87, ialt bestemt 500. Af dem var ca. 
Halvdelen fra Towa, og ca. en Tredjedel var Piger. 

Med Hensyn til Bygninger, da stod Forstanderboligen fanalig ved Skolens 
Indvielse. Den vestre Fl0j af Skolebygningen hlev opf0rt i Vinteren 1898—99, 
og Gymnastikhuset, som Samfundets Unge bctalte for, hyggedes i Efteraaret 
]899. Videre naaedes ikke i Vestergaards Tid. Det var den grundheggende 
Tid, haade i ydre og aandelig Henseende. Det Arbejde, der den Tid hlev gjort, 
var i h0jeste Grad betydningsfuldt. Gennem disse Aar saa’ flere og flere i 
Den Danske Kirke nied Tillid og Kierlighed hen til Samfundets Skole. Som 
Pnesteskole gav den Kirken 8 unge Pra\ster. 

Pastor Benedict Nordentoft, der havde vieret teologisk Lau’cr ved Prieste- 
skolen siden 1899 hlev i 1903 Forstander og ledede Grand View College i 7 Aar. 
Sin f0rste Aarsber^tning indledede ban med hi. a. at skrive, at der vel var 
sket et Forstanderskifte, men intet Systemskifte. ,,I de Aar, jeg virkede ved 
Skolen som Pastor Vestergaards Medlau-er, hcrte jeg mere og mere at vard- 
sahte det Arbejde, som ban har ndf0rt i de f0rste Aar efter Grundhr'ggelsen af 

Grand View College.Han har lagt en saadan Grundvold for Skolens 

Gerning, at jeg kan vare gled ved at hygge videre iiaa den.“ 

Grand View College har i sine 25 Aars Skoleaar haft 2542 Elever. 

I Aaret 1904 hlev Skolen bygget fardig efter den oprindelige Plan, idet 
Midterpartiet hlev f0jet ind mellem de to F10je. Forstander Nordentoft skrev 
deroni: „Aaret 1904 vil altid staa som et Mawkeaar i vor Samfundsskoles Hi- 
storie, fordi vi da knnde sjmge: 

„Borgen har vi bygget, 

Sten paa Sten er iagt. 

Tngen Rigmand 0dslet 
har paa den sin Pragt: 

Arbejdsinand og Bonde 
Over By og Land, 
unge Mtend og Kviuder 
lagde Borgen an.‘ ‘ 

(H. J. Pedersen.) 


Det er sikkert ikke for meget sagt, naar jeg navner den 14. December 1904 
som vor Kirkeskoles sthi-ste Festdag, og den Ungdom, som o])levede denne Dag, 


47 



ilk eii liiclvielse til tlet kommeude Skolcaars Geiiiliig, soiii jog tror, vil ])i-a‘go 
hole deres Liv. De uiige Maaid og Ivviiider, soiii lyttede til Tale, Sang og Miisik 
under Indvielsestestcn, forstod, at tier or on Folkesag, soiii kaldor paa dei’os 
llja*]]), at vel or vi ot Folk, dor or ,,.sprodt soni Lov for Vindon — lion oveJ“ 
\ estons vide Jord“ ; ineii „vort Modorsniaal, vor Skole og vor Kirke: — den 
Treklang sander dog til fa*lles l)aad.“ 

Her -skal ogsaa inovnes ot Vors af 0storgaards Indvielsossang. Donno 
Sang or on Bon til Gud oni \'olsignolse over Skolon, dens La-rere og don Fng- 
doni, soin dor skal sainles: 

lag(te Skolens Gniiid 
ret i en baiij^e ytuad, 
men. Du har bvfjfiet meil til Folkelykke. 

>>'u, den er under Tag, 

(let er en Takkens Dag. 

Hvor J)u er nie<l, der er det godt at l)ygge.“ 

I Aaret 1908 blev der bygget en Lao'oi’bolig paa Skolens Griind, og Aaret 
efter til. Atter et Aar seiiere blev Gyiniiastiklmset solgt, og et nyt og 
nieget bedne op fort i dets Sted. Den idra-t, dor i Aarenes Lob or ovet i)aa 
Grand View College, hvorved de I'nge har .styrket deres legemlige Siindbed 
og soin Folge deraf ogsaa deres sjadeligo, kan inoppe regnes for li0jt. 

Siden 1910 er der intet bygget paa Skolegrunden. Men den har fornden 
Bygninger noget, soin ogsaa inaa luovnes. Det er Tra*orne, soin Vestergaard lod 
plante de fleste af. De vokser fra Aar til Aar og de er efterhaanden bleven en 
stor Pryd for Stedot. 

Lige over for Skolen, paa den anden Side Gaden, har Sainfnndet to andre 
Bygninger, nenilig Alderdoinshjeinmet „Valborgsininde“, rejst ved .store Gaver 
fra C. Larsen (da i Racine, nn i Pasadena, California) og ved mange andre 
Gaver fra Sainfnndet. Det lilev indviet og taget i Brng 1914. 

Ved Siden af det ligger den pnogtigo Lutherkirke, soin det i Jnbiho.nins- 
aaret blev besteint at ojifore. Dens Tndvielse fandt Sted som Indledning til 
Samfnndets Aarsmdde i 1919, der det Aar blev holdt i Des Moines ligesom to 
Gange for, nenilig i 1900 og 1912. 

Pastor Eilif Wagner overtog Forstanderpo.sten ved Grand View ('ollege 
efter Nordentoft og havde den i 2 Aar. Han vandt sig et godt Lov for sin 
Fan*d og sit Arliejde. 

I Maj 1912 fik Grand View College Statsanerkendelse, saa Elever derfra 
nden Eksaminalion kan faa deres Arbejde anerkendt paa lowas Universitet og 
lidjere Liereranstalter. Dette lilev af .stor Betydning for Skolen, da derefter 
den senere velbesogte ,,High school^ Afdeling knnde oprettes. 

I 1912 ])lev Pa.stor Tli. Knndsen Forstander for Grand View College, 
og i sin forste Aarsberetning (til Aarsmodet i Grayling i 1913) giver ban 
en lamgere Redegorelse for sit Syn paa Skolens Opgaver og den Plan, der lior 
arliejdes efter. Hans Program er kort ndtrykt i folgende Pnnkter, som nn i 
en Ra'kke Aar liar .staaet i Skolens Katalog. Dens Formaal er: 

1. At nddanne Mamd til Prmstegerningen i „Den Danske Kirke i Amerika“. 


48 


2. At iiddanne Ltprere og L^ererinder paa Dansk og Engelsk til Skole- 
virksoiulied i danske Menighedskredse: a) Dansk Lti^rerskole. 2-aarigt Kumis. 
b) „High schoor* Afdeling, 4-aarigt Knrsus. 

3. At give dansk Ungdoni en videregaaende Undervisning paa Dansk og 
Engelsk med det Formaal at hja^lpe den til at leve et rigere Menneskeliv og 
give den en dybere Forstaaelse af dansk og anierikansk Aandsliv, 

Pastor C. P. H0jbjerg havde i Aarene 1904—1907 va?ret Lierer paa Grand 
View College, og senere nogle Aar Forstander paa Nysted H0jskole og Pnest 
for Menigheden der. Saa var ban Pra^st i Danmark et Par Aar, men kom i 
1914 tilbage til Grand View College som La'rer. Da Knudsen rejste derfra, 
blev Il0jbjerg bans Efterf0lger. Ilan fortsatte i det Spor, Knudsen havde vist. 

I Krigsaarene blev der et Afbradt i Skolens Arbejde. Elevantallet sank 
til 56. Den danske L[ererskole fik nieget lille Sbgning og maatte tages ind 
under „the high school“. Ken dor har atter vau-et god Fremgang, og der bliver 
nu lagt stor Vmgt paa den danske Lau’erskole. Pastor V. S. Jensen, der er 
bleven L^erer paa Skolen, har faaet luevnte Af deling under sin s^erlige Vare- 
tegt, og det haabes, at den skal faa en fimgtbar Fremtid. 

lalt er der i de forl0bne 25 Aar udgaaet 52 teologiske Kandidater fra 
Grand View College, Nogle enkelte flere har studeret der. 

Forstander H0jbjerg er vel kendt og h0jt anset som Per.sonlighed og som 
Arbejder. Ved Den Danske Kirkes sidste Aarsm0de var der (som ved alle 
Aarsm0der) Forhandling om Skolen. Der var hi. a. Forslag fremme oni en 
Udvidelse ved Oprettelsen af et Junior College. Dette Forslag blev ikke ved- 
taget i Aar. Men det kommer nok ad Aare. 

Der er i det foregaaende kun lejlighedsvis iiawiit Navne paa La^rere ved 
Grand View College: de to f0rste og de tre, der begyndte som teologiske Lierere 
og senere blev Forstandere, saint endelig Erik Appel. Som faste teolo¬ 
giske La*rere har desuden virket Pnesterne Joh. Christiansen (nu Prinst 
i Hiller0d, Danmark) S. D. Rodholm, H. Hansen og V. S. Jensen. Rod- 
holm var den, f0rste teologiske Kandidat fra Skolen (1901), og han 
var Lierer fra 1910 til 1918. Hansen er Teolog fra K0benhavns Universi- 
tet og var Lterer fra 1913 til 1917. Han er nu Pra^st i Verninge paa Fyn, Jen¬ 
sen er Kandidat fra Skolen (1903). Professor Hornsyld var Lairer paa Skolen, 
til han i 1910 fulgte med Pastor Nordentoft til Solvang, altsaa i 14 Aar eller 
hengere end nogen anden. Andre Lau’ere har vau'et: Bernhard Han.sen, A. C. 
Larsen, Mi’s. Clara Hornsyld, Clara Hermansen, saint de to Prineipaler for „the 
high schoor* : Pastor J. S0rensen og Thos. Christensen. 

Desuden har mange andre vau’et medvirkende i Undervisningen i lamgere 
eller kortere Tid. 

Som Gymnastiklierere maa mevnes Frode Has.seriis, Karen Knudsen, Helge 
Bjerg, C. F. Ladefoged og Viggo Tarnow. 


49 


AFD0DE PR^STER. 


ANDREAS SIXTUS NIELSEN*). 

A. S. Nielsen var f0dt i Aalborg 1832. Som mig la*rte ban Skra3derbaand- 
vaerket og drev det i en Rtekke Aar, Men lian var ndset til en anden Gerning. 
Han blev Indre-Missionaer og virkede som Laegpraedikant til Opbyggelse for 
mange, Som adskillige andre Indre-Missionaerer blev ban efterhaanden paa- 
virket af den grundtvigske Retning og draget til den, og ban blev som allerede 
foritalt antaget af det fynske Udvalg som dets f0rste Udsending til at v£ere 
Praest blandt Udvandrerne. Inden ban rejste til Amerika, opboldt ban sig en 
Vinter paa Testrup H0jskole for at blive styrket og bjulpet til at knnne optage 
sin egentlige Livsgerning. Der er anden Steds fortalt om, bvorledes ban fandt 
den og tog den op. 

I Cedar Falls fik Nielsen en velsignelsesrig Praestegerning. Her blev ban 
i 8 Aar. Saa flyttede ban til Chicago og betjente der en stor Menigbed, som 
siden deltes i to med liver sin Kirke og Praest. Efter 14 Aars strengt Arbejde 
i Storbyen, gik ban med til at begynde en Nybygd i Witbee, Wisconsin. Det var 
i 1893, da ban alt var over 60 Aar gammel. Her levede ban i 10 Aar i en stille, 
fredelig Praestegerning. Men saa blev ban staerkt .svaekket, baade legemligt og 
sjaeleligt, og maatte derfor nedlaegge Arbejdet. Han d0de i Foraaret 1909. Paa 
bans Grav ved Kirken i Witbee bar Den Danske Kirke rejst bam en Miildesten. 

A. S. Nielsen stod i sin Manddoms fnlde Kraft, da ban begyndte sin Pni*- 
stegerning i Amerika. Han var den erfarne kristne Mand, der var god at gaeste 
for alle, som var pint af deres Synder eller anfiegtede af andre Grnnde — for 
alle, som s0gte Sjaelefred og Laegedom for Hjavrtesaar — for alle, som sdgte 
Tr0st, Vejledning og Opmnntring paa Troens Grinid. Han var barnligt troende. 
,,Vi skal stille tro paa Ordet af Jesii Mund,“ sagde ban. Det var Daabens, 
Troens Ord, Jesu Kristi Tro. I den gav ban sig Giid i Void, og derfor bk ban 
Lykke til selv at leve trygt og til at kunne bjaelpe andre. Han ejede et varmt 
Hjerte og talte derfor mildt og kaerligt til dem, der s0gte bam, ogsaa til Stak- 
lerne, som der kom mange af, isaer i Verdensbyen. JMen ban kunde ogsaa 
tale med Myndigbed, og det gjorde ban, naar det tiltnrngtes, dog saaledes, at 
Ka^rligbeden altid maerkedes bagved. Han vandt sig overalt mange bengi\aie 
Venner og blev almindelig elsket og set op til med Hilrb),)digbed. Han samlede 
bele sit Arbejde om det rent kristelige. Denne Midtpnnktsamling gjorde bam 
staerk i det, ban ofrede sine Kraefter. Den folkeligt-oplysende Gerning, som og- 
saa var n0dveiidig, laa ikke for bam; men ban stod venligt overfor deii. 

Nielsen var 39 Aar gammel, da ban kom til Amerika, medens Adam Dan 
kun var 23. Enkelte af dem, der meldte sig som deres Arbejdsfaeller i de f0l- 
gende Aar, var paa Alder med Dan, andre var lidt teldre; knn meget faa var 
over 30 Aar. Nielsen var langt foran dem i Alder og Erfaring, og de gav bam 
fra Begyndelsen af Haedersnavnet „Gamle Nielsen.". Under det levede iian 
sine Dage til Ende, og det kendetegner bans Stilling i Praesteskaren, Han var 
de fleste af de andre Praesters faderlige Ven og Raadgiver. De kom til bam i 
Glade og i Sorg — ikke mindst naar de bavde lidt Nederlag i deres Praste- 

*) Se Billede Side 19. 


50 




gerniiig, deres persoiilige Livelier i Forlioldet til Mennesker. Da klagede de 
deres N0d for „den Gamle“, og for det meste kunde de gaa tr0stede bort. Han 
kiinde opmuntre, styrke og vejlede og hjajlpe dem til at finde de rette Stier. 
Hail kunde ogsaa revse, naar det var paa sin Plads. Og ban kunde liastigt 
f0lge med dem lijem — undertiden lange Rejser — for at faa bragt Orden 
og Fred til Veje, hvor noget var kommen i Urede eller gaaet i Stykker. Og det 
haendte ikke.saa sjteldent i de unge Frimenigheder. Gainle Nielsen havde en 
frugtbar Livsgerning i Den Danske Kirke. 

Da Kirkearbejdet blev organiseret, tog Nielsen sin Part af de Pligter, 
som dermed fulgte. Han vilde ikke holde sig tilbage, skbnt ban ikke bavde 
nieget tilovers for Organisation i det bele. Han blev endog flere Gauge 
valgt til Forinand. Han blev ogsaa Samfundets Ordinator, og det var ban uaf- 
brudt, indtil ban som gammel Hand ikke bmiger kunde magte mere Arbejde 
end det i den hjemlige Menigbed. 

FREDERIK LANGE GRUNDTVIG. 

I Aaret 1881 rejste F. L. Grundtvig med sin Hustru til Amerika. Han 
var da 27 Aar gammel. De bosatte sig ved Floden Sciocton i Wisjconsins 
Skove. Han vilde i Ensomheden s0ge at finde Klarhed over sig selv og Fred 
i sit Sind, og saa vilde ban studere Naturen,kisser Fuglelivet. Det sidste 
gjorde ban saa godt, at ban senere skrev en videnskabelig Afhandling om 
„Tbe Migrating Warblers on the Sciocton River“. Denne Afhandling bragte 
ham stor Anerkendelse. Han b0rte om Den Danske Kirke og aflagde et Jule- 
bes0g bos Til. Helveg i Neenah. Det nialede ban siden i Linierne: 

„Thorvald Helveg, grant jeg skuer 
Dig en Vintermorgen klar, 
frem Du under Kirkens Buer 
Julens Barneglsede bar.“ 

Det hjalp til at kalde ham tilbage til Mennesker og til den kristne Menig¬ 
bed. Nogle indre Oplevelser virkede paa samme Maade. En enkelt fik afgo- 
rende Betydning for ham, og ban meldte sig til Pra?stegerningen blandt Lands- 
ma?nd. Gamle Nielsen ordinerede bam i September 1883 til Prtest for Me- 
nigheden i Clinton. Her var ban nu Praest i 17 Aar. 

Det blev en rigt velsignet og derfor frugtbar Gerning, F. L. Grundtvig 
gik ind til som Freest i Menigheden og som Arbejdep i Den Danske Kirkes og 
den danske Sags Tjeneste. Han var Ordets Maud. Troens Ord var for bam 
Livets faste Grund. Selv var ban udrustet til at f0re Ordet som faa. Det 
var en Fryd at h0re ham med sin rene, klangfulde og dog bl0de Stemme for- 
kynde det glade Budskab eller tale til det danske Hjertelag ud af det danske 
Aandslivs Rigdoni og om Modersmaalets Ret og Hilre. Varmt og gribende 
veeldede Ordene ud af bans Hjertes rige Fylde, og mange Mennesker blev 
ved bans lyse Aands levende Tale knyttet fastere til Menigheden og hjulpne til 
at elske Modersmaalet og Aandens Skatte deri. 

Grtundtvig havde ogsaa Sangens herlige Gave og brugte den i smaa og 
store Vennelag. Han var kundskabsrig, og som tint dannet Personlighed stod 
lian Maal med de bedste. Men ban var ikke mindre den jcevne, ligefremme, 


51 


VennescTle Mancl, sora vanclt Hjerterne, livor han faerdedcs — om i Slot eller 
Ilytte, ligegodt, 

Det var ikke alene IMciiigheden i Clinton, hans Geniing fik Betydning 
for. Han gaBstede tit andre IMenigheder, og lian var altid med til Samfundets 
Aarsm0der, saa mange fik Lejliglied til at Itere liam at kende. Rundt om i 
Menighederne var der mange Mennesker, som saa’ op*til ham og f0lte sig knyt- 
tet til ham med stierke Hjertebaand. , 



PASTOR F. L. GRUNDTVIG. 


Grundtvig gav i sin Personlighcd og i hele sin Fasrd et rigt og fyldigt 
Udtryk for alt det hedste, der samler og binder os sammen paa ki-istelig dansk 
Grund. 

Hans Gerning spamdte vidt. Han var Digter og Samler af Sangbogen 
og de mer end Tusinde Melodiei-. Han var levende i Koloniarl)ejdet og fik 
Dansk Folkesamfund stiftet. Han fattede Planen om et dansk Universitet i 
Amerika, og han granskede de gamle Kirkefiedres Skrifter, sferlig for at finde 


52 








Vidnesbyrd om Daabspagteiis Oprindelsc. Men om disse Enkeltheder, store 
som de er, skal her ikke skrives. De var overordentlig betydningsfulde; men 
de var kun Midler til Fremme af noget st0rre — dansk Aandslivs og dansk 
Kristendoms for^satte Liv i Amerika. 

Han var Herolden, der blaeste til Samling. Han kaldte saaledes, at mange, 
mange fylkede sig om den Fane, som han hfevede h0jt. Og de, der samlede 
sig, fik Syn for Betydningen af, at den danske Sag blev haevdet. De fik tillige 
Tro og Mod og F0lelsen af, at vi som Danske har fuldgod Ret til at leve vort 
eget Liv. For vort nye Hjemland og for dets Samfnndsliv gfelder* det om, at 
Fcedrearven bliver bevaret og brugt. Derom sang Grundtvig: 

„Vi vil elske den Jord, 

hvor vi bygger og bor; 

vi vil agte det Sprog, som er Folkenes Tolk; 

vi vil ksempe en Dag 

under Stjernernes Flag; 

men vi vil vaere Danske og leve som Folk.'' 

Saaledes er ikke alene vi Danskes Stilling, men ogsaa de andre indvandrede 
Folkeslags. Derfor kaldte Grnndtvig Amerika for ,,Folkesttevnets Land“. Han 
skrev under sit Billede: 

„0, maatte mit Liv kun vorde til Gavn 
for Kirke og Folk — i Jesu Navn." 

Dette Ord er N0glen til Forstaaelse af Grnndtvigs Liv og Gerning. For 
Den Danske Kirke — ja hvor passer det ikke paa ham. Fdrst for den og saa 
for Folket, saa vidt som det vilde slaa Fblge paa Kirkevej, eller i det mindste 
lade dem, der vandrede ad den, i Fred. „I Jesn Navn“ — det er det lille og 
dog saa nendelig store, rige, lyse, varme Ord, hvori alle forenes, saa kun de 
er skikkede til at vfere med, som ejer dette Navn. 

Under et Bes0g i Danmark i 1889 vakte Grnndtvig i Samtaler og ved en 
Rn?kke Mdder Opmferksomhed for den danske Sag i Amerika. Hans hjertelige 
Tale og Sang gav Tilh0rerne Indblik i Livet, som det leves af Landsma'nd i det 
fjerne og viste Betydningen af, at Forbindelsen over Havet holdes levende. 
I 1900 re.iste han hjem, men vilde gerne have vferet her over igen og have 
va?ret knyttet til Skolen i Des Moines. Mange i Den Danske Kirke glfedede sig 
til at se ham i Arbejde der; men Tanken blev opgivet. Grnndtvig blev hjemme 
og traadte i „Kirkeligt Samfund af 1898“s Tjeneste som Rejseprrest. Snart 
blev han dog syg. Han laa laenge faengslet til Sygelejet, led meget og d0de i 
Foraaret 1903. Hans Grav er paa Vestre Kirkegaard i K0benhavn. Mon rige, 
sk0nne Minder lever efter ham blandt Landsmiend i Amerika. 


53 


„KIRKELIG SAMLER“. 


'JfpiA „Kirkelig Samler“ i 1897 var 25 Aar gainiuel, skrev jeg eii la?ngere 

Afhandling i Blaclet. Jeg kaldte den „Kirkelig Sanders Saga“. Dagene 
randt, Aarene svandt og Tiderne skiftede, og mangt og ineget i vort lille Kirke- 
samfund kom nied ind under Omskiftelsens Lov. Noget visnede og blev ])orte. 
Andet blonistrede op i Fornyelse. 

Og nil er der igen gaaet 25 Aar. De koin, de gik, — vi moerkede det 
niesten ikke! Et lialvt Aarbnndrede er det siden, vort Samfundsarbejde l)e- 
gyndte her i Landet, og siden „Kirkelig Samler“ kora til Verden. Svagt og 
faralende soin alt nyfddt, men ka^kt og ined lyst Mod paa Livet. 

Nn er han snart en graaska^gget Garaling, der spagfa?rdig pr0ver at finde 
sig til rette og gaa sit Sknd i en sa*r nrolig, hdjrdstet Tid. 

Allerede sidst i 1871 og i Begyndelsen af 1872 begyndte .ieg at sysle nied 
Tanken ora, at vi Danske niaatte se at faa vort eget Kirkeblad. Vi var knn 3—4 
Priester, Afstandene imellera os var lange, og rejse vidt onikring knnde vi ikke. 
Jeg skrev til Pra?sterne og et Par andre gode Ma-nd oni denne Sag saa vel soin 
Oprettelsen af en Missionsforening og en dansk Hdjskole, og fik opnmntrende 
Svar fra de fleste af dein. 

Det var „Indre Missions Tidende“ i Danmark, som narmest svavede mig 
for Oje. Jeg var jo lige koranien hero\ev fra et Inert Ophold hos Villielra Beck 
og med en meget smiik Anl)efaling fra bam. 

Mit Saniliv med Biskop Gobat i Jernsalein og Vennerne paa Schnellers 
,,syriske B0i’!nehjem“ var jo omtrent af samme Earve. 

Ved Pastor R. Andersens Ordiiiation i Waupaca den 26de Juni 1872, 
hvor vi 4 Praster — og flere var vi ikke — m0dtes f0rste Gang, blev der talt 
ora mine Planer, navnlig ora UdgivGsen af et Blad. Vor ,,Garale Nielsen", 
som i0vrigt knn var „gammel" ved Siden af os andre, var betarakelig og bange 
for mere Strid. M0rke Skyer var jo allerede trnkken op og saa’ ret truende 
ud. „Den ganile" raadede til Varsomhed. I 0jeblikket vilde han heist staa 
afventende, men i0vrigt arbejde sanimen med os i god Foi*staaelse og game 
samle Holdere til vort paatankte Blad. Thomsen var kak og vilde frem, men 
med Orden og Ro og Grnndighed. Vort Bind vilde ra0de en virlielig Trang, 
men vi maatte byde det bedste. Den fredsommelige R. Andersen, der endnu 
fardedes i Skaret af lyse Ryslinge-Minder, saa’ paa os andre med sine gode, 
milde 0jne og nikkede bekraftende aJ rain ivrige Tale. 

Brevvekslingen om disse Sager fortsattes efter Wanpaca-M0det, og allerede 
ved et M0de i Neenah, Wis., et Par Maaneder senere traadte Tankerne nd i 
Livet. Det var den 8de September 1872, at „Kirkelig Missionsforening" blev 


54 



stiftet, og i Oktober sammc Aar iidkom Nr. 1 af j.Kirkelig Samler“, udgivet af 
den ny F'orening med inig som Rcdakt0r, — en Stilling, jeg liar indehavt flere 
Gauge siden. 

I snart et halvt Aarhnndrede liar det lille Blad nii bragt godt Bud og 
glad Hilsen fra Den Danske Kirke til danske Hjterter og Hjem i dette store Land. 

Storintider og B0lgebrus. i vort Samfund liar ogsaa ramt dets Blad. Men 
i det liele liar „K.. S.“ vieret en stille, beskeden og fredsommelig „SagtegiengeF‘. 
Stilfnsrdig og varsom er den optraadt — nogle siger vist alt for varsomt. Det 
„opbyggelige“ liar havt Overtaget; det liar aldrig rigtig va*ret et Forliand- 
lingsblad. Selvfidgelig bar Indholdet ikke al Tid kiinnet vasre lige 10digt. Der 
bar vieret Artikler og Pnedikener, suiide og gode, der bar gjort Gavn i vide 
Kredse; og der bar vel ogsaa iindertiden v»ret noget, der belst maatte vieret 
uskrevet. Det bar al Tid vneret ledet af en eller flere af Samfiindets Praester. 

En Redakt0r, siger Erik Bdgb i en af sine vittige Viser, bdr vaere en „for- 
baerdet SjeebL Det lyder ikke godt, naar man tager Udtrykket religi0st. Men 
det er jo ikke Meningen; deriiiiod at ban maa kiinne taale St0d og Slag. Dein 
faar ban rigelig under det pjene Navn Kritik, som ban tilmed skal vaere tak- 
nemlig for, bvor grovkornet og iibebagelig den end er. 

„Kirkelig Samler“ bar aldrig vaeret et ensidigt. Partiblad, men beller ikke 
farvel0st. Den bar fiilgt Gilds Menigbeds gamle Korsfane i dansk liitbersk 
Aand. Den bar maaske ikke altid vaeret 10ftet lige bdjt eller lige kaekt; men 
det kan sikkert siges, at , K. S.“ bar igennem de 50 Aar, den bar levet, bvor 
forskellige de Maend, der bar ledet den, end bar vaeret, altid vaeret i aerlige 
og gode Haender, med Vilje til at tjene vort Folk og dets Kirke paa aller- 
bedste Maade. De b0d alle det bedste, de kunde finde, og s0gte ikke deres egen. 
men Herrens ^re og Menigbedens Tarv. 

„K. S.“ bar bavt Redaktdrer saa „r0de“ som f. Eks. Jakob Holm, og saa 
konservative som f. Eks. Lyngby, G0tke og Nellemann. Den bar ogsaa vaeret 
ledet af Maend, som gik over til eller nu staar i det andet danske Samfund, f. 
Eks. Kr. Anker og P, L. C. Hansen. Adskillige af dem, der bar ledet Bladet, 
er bensovede, saaledes N. Tbomsen, Lyngby, P. Eriksen, Jensen-Mylund og 
J. P. Lilles0. 

De fleste af vore Pennef0rere bar ydet Bidrag til „K. S.“ Nogle af dem 
bar i Aarenes L0b vaeret flittige til at skrive i Bladet, saaledes R. Andersen, 
P. Kj0lbede, Kr. 0stergaard, Ravn, Aaberg og andre. 

Nu er ,.K. S.“ snart en gamniel Mand, der kan se tilbage paa 50 Aars Van- 
dring blandt vort Folk og kan g0re det med Tak og Glaede, fordi den bar vaeret 
brugt. Jeg tror vort Samfund vilde blive meget fattigere den Dag, „K. S.“ 
ikke kommer mere. Mange vilde savne bans venlige, gamle Ansigt og bans 
milde, trobjaertige ,,Guds Fred og Guds Hjaelp“ ! Og jeg er aldeles vis paa, 
at der endnu er mange i vort Samfund, som takker Giid for den Trdst og 
Hjaelp. det Lys og Mod paa Livet, de fik af ,,K. S.“, ikke mindst da Tiderne 
var trange og Dagene tunge. — Det er vel isaer de aeldre, der bolder af „K. 
S.“ Dog er det ikke alle vore Ilnge, der vil n0jes med det lette og overfladiske 
eller vil lade sig indbilde, at til amerikansk „patriotisk“ maa det nddvenligt 
b0re at vrage Faedrenes Sprog og Faedrenes Kirke og klimpre lystigt med paa 
D0gnets „rag-time“-Melodier. Disse Unge vil ^ndnu fremdeles hilse „K. S.“ 


55 


mccl GlcT(le, fordi de f01er, den liar noget at liydc dcm, som dc ikke kan hentc 
nogct andet Stcd. De vil kende de Kilder, der har vairet karakterdannende 
for dem og deres Fa?dre og hvorfra de evige Livsva?rdier udvadder, som det er 
vierd at elske og kiempe for. at eje og hevare. Derfor tror jeg ikke, at „Kirkelig 
Samler“s Saga er nde hverken i Dag eller i Morgen. Endnu i Aaringer vil 
den faa Lov at 0ve sin stille Mission. 

„K. S.‘‘ er min f0rste Ungdoms Hjiertebarn. Derfor fdlger jeg den nied 
kandigt 0je og gkrder mig, naar der tales godt om den, og Hjieiter og Hjem vil- 
ligt aabner sig for den. Og det gdr mig ondt, naar den maa bdre ilde, eller man 
ser paa den som bedst tjent med at dd og blive anstiendig begravet. 

Jeg staar ved 50 Aars-Milepaelen og hilser den stille, gamle Vandrings- 
mand med et mimtert „Gnds Fred“ og et 

„Godt Mod, Du vandrer paa Kirkevef'! 

Adum Dan. 


56 


KRISTI EVANGELIUMS VELSIGNELSES FYLDE. 


VORT FOLKS STILLING FOR OG EFTER KRIGEN. 

Flok Daiiske, som i sidste Fjerdedel af forrige Aarhundrede kom her 
over fra det gainle Land, var vel nok en tro Afspejling af det danske Folk 
i sin Helhed. Der var de ikke-kirkeligt interesserede, som kom her over nden 
anden Tanke, end at de kiinde leve af Brdd alene. Der var de mindre kirkeligt 
interesserede, som gaerne kom til at ho, hvor der var Danske, saafremt de 0kono- 
miske Betingelser der, var lige saa gode som andet Steds. De fik for det meste 
deres Bdrn ddhte; kaldte ogsaa ad Prfesten, naar der skete D0dsfald, og sank saa 
tilbage i deres IMindreinteressedethed, naar Begivenheden havde faaet Tid til at 
nedfa?lde sig i Bevidsteheden som „Skfehnen“, „Livets Gang“ eller „det nfor- 
klarlige“, som man lader staa. 

Saa var der de kirkeligt interesserede, der straks var med baade i folke-; 
ligt og kristeligt Arbejde, sa^rligt i ydre Foretagender: Kirkebygning, Skole- og 
Forsamlingshns. Ja, blev mange af dem ikke ligefrem Foregangsma-nd — isar 
paa dissc ydre Omraader ? Prasterne — mest de yngre — gladede sig over dem; 
for var de ikke net op ,,interesserede“ ? 

Men foruden alle dissc var der en Del IMand og Kvinder. — man vilde 
egentlig ikke kalde dem interesserende, det Udtryk brnger man jo ikke om Menne- 
sker, for hvem det er en Selvfdlge at vare med i Sagen — Mennesker, hvem Sa- 
gen var gaaet i Blodet, saa den var en Del af dem selv. Det var dem, der 
fylde Kirkebamkene — for saa vidt, som de var fyldte — naar Kirken var op- 
fdrt; det var dem, som stadig maatte bare, stadig maatte passe paa. stadig maatte 
dadcke Menighedens Undersknd — og Underskndet var en af de sikreste Poster 
i Regnskabet. Det markelige var, at der ellers ikke i f0rste Rakke blev regnet 
med dem. Prasten tog det som en Selvfdlge, at de var med; ,,Foregang.s- 
mandene“ tog deres Bidrag som en Selvfdlge, og de selv var tilfredse med at 
lade de „interesserende“ vare Foregangsmand, blot Arbejdet blev gjort, og Sa¬ 
gen varetaget, 

Hvad var de ellers for Mennesker? De var ^tlinge af de gndeligt vakte 
i Danmark fra Midten af forrige Aarhundrede, Mennesker, som var blevet greb- 
ne af det kirkelige Livs.syn, da det fremkom. De havde h0rt Vilhelm Birkedal, 
Svejstrup, Peter Larsen Skrappenborg; nu kom Grundtvigs Salmer til at give 
Udtryk for det inderste i deres Gndsforhold: 

Troens Ord med Sandheds Aand 
Os ledsager Haand i Haand; 


67 



Thi med Guds Ord 
F0lge8 Gudsaanden paa Jord, 

Blus han paa Bjaergene tsender. 

Blegt sort! et Lig var Livets Ord, 

D0dt det os laa paa Tunge; 

Aand dog fra Herron i det fo’r; 

Engle derom vil sjunge. 

Er (let for meget at sige: i hvert Fald nogen af dein havde smagt Guds 
gode Ord og den tilkomniende Verdens Krjvfter? De havde faaet fat paa det 
sanmie, som Panins havde i Eje, da han sagde: Jeg ved, at naar jeg koinmer, 
da skal jeg komnie med Kristi Evangelinms Velsignelses Fylde; de havde det 
Ord i Eje, i hvilket hele Fylden bor legemligt paa Jord. 

Laerte deres B0rn de danske Salmer ? Ilvor knnde det vaere andet ? Hvad 
Fader og Moder lever i, vil B0rnene konime til at elske. Nogle Steder blev 
Salmerne snngne i Hjemniene. Saa kom Bornene jo ogsaa med i Kirke. Der 
sang de: ,JJlle Gnds Barn, hvad skader dig,“ og der var dem iblandt, som nmid- 
delbart anvendte de to f0rste Ord paa sig selv. 

Saa sprgede disse Fonnldre jo ogsaa for, at der blev holdt Skole, dansk 
Skole, kaldte de den. For Naadens rige Ftdde var bleven dem forniidlet gemiem 
Dansk. Paa dette INIaal havde de modtaget Troens Ord, i det Maal alene fand- 
tes Salmeudtrykkene, for hvad det Ord var, og for hvad det var vaerd. Den 
Kristendomsundervisning maatte blive ,,dansk Skole.“ Andres B0rn kom ogsaa 
med. Der var stadig nogen, som var interesserede. 

Saa kom Verdenskrigen. 

Mon der i hele Verden findes et Folk, som ikke mierkede den og ikke blev 
mmrket af den? Maaske, men saa bor det Folk nden for de Graenser, der fra 
gammel Tid regnes for hele Verden, naar der holdes Mandtal. 

I det amerikanske Folk efterlod Verdenskrigen maaske saa dybe Spor 
som noget Steds. Nationalitetsf0leLse, Folkebevidsthed vaagnede med alt, den 
forer i sit Sk0d — baade af ondt og godt — somme siger: mer af ondt end godt. 
Dog maa den Tid jo komme for et Folk som for et Menneske, da det bliver sig 
selv bevidst, tager sit Selv i Besiddelse. 

Ogsaa i vor Folkegrnppe herovre efterlod Krigen sine Mserker. Flokken 
svandt ind; den blev lille. Ikke at tale om de mindre interesserede; selv de in¬ 
teresserede var ikke interesserede Ifengere, eller om de var, da ikke i den danske 
Kirke. Den amerikanske havde alt f0r Krigen haft noget af deres Interesse, nu 
blev denne Interesse overvaeldende. Tilbage blev kun den lille h^lok, soin fpr 
naevnt. 

Men ogsaa i denne skete der en Forskydhing. Det var ikke af Tyngde- 
pnnkt, af Fprerstilling. Denne var allerede i tidligere Aar baade i Menigheds- 
kredse og Samfnnd begyndt at gaa over fra den »ldre til den yngre Slaegt. 
Det var heller ikke af Kirkesprog, skont mange af de seldre mente dette — 
mange af de yngre ogsaa. Nej, det var af Nationalitetsbevidsthed. 

Mange af f0rste Sljegtled af danskfodte Amerikanere havde lige indtil 
Krigen ikke gjort sig Mart, hvor de folkeligt hdrte hjemme. De indvandrede 
sagde „hjemme i Danmark^'. ,,Hjemme i Danmark^ sagde de indf0dte efter 
dem. Men da Krigen var til Ende, var ingen af de indf0dte i Tvivl om, hvor 


58 


(le var „lijemme“. For tlein, soiii iiaaede at komiue til Frankrig, blev det na^sten 
mere end Lad os komme tilbage til „God’s conntry“ sagde de. „Guds 

Land“ det var Amerika. Der var dem af dem, som b0jede sig ned og kyssede 
Jorden, da de kom i Land. Denne F0lelse gav sig ogsaa Udslag i gl0dende Kaer- 
lighed til det Sprog, som her var bleven det finlles. Og Karligheden gav sig 
voldsomme, tit uforstaaende, maaske uforstaaelige Udslag. Da blev mange af de 
aildre bange: Hvad er dette? Er det ikke Utroskab mod det, som dog er vort 
egentlige? Hvis vi slipper det Sprog, hvori Kristi Evangelinm er udtiykt 
i st0rre Fylde end 1 noget andet, slipper vi da ikke med det samme Fylden ? 
Bliver vi og vor Shpgt da ikke henvist til Fattigmandskost ? 

Men Folkeliv og Kristenliv er ikke det samme. Ildtrykkene for Folkelivet 
er ikke de samme, som Udtrykkene for Kristenlivet. Sproget for Folkelivet 
beh0ver ikke at va^re det samme som Sproget for Kristenlivet. Det er en Lykke, 
livor Sproget er det samme. Det er en stadig Kainp, livor Sproget ikke er det 
samme. Kamp for Kristenlivets Sprog om at holde sig, Br3^dning i den cnkelte 
mellem Landsmaalet og Kirkemaalet. iVIen Kamp giver Vekselvirkning; aande- 
lig Kamp for aandelige Yaerdier kan vaire en Vinding. Og nu, da Krudtr0gen 
er drevet bort, synger de indf0dte lige saa kraftigt som f0r: 

Her fandt vi vort Virke, 

Her er vore Hjem; 

Men Faedres gamle Kirke 
Vi rejser mellem dem. 

Hvor kan det viere andet? Kristi Evangelinms Velsignelses Fylde, livem 
vil miste Adgangen til den, naar de en Gang bar smagt og drukket deraf? 
Menneskebjagrtets Trang til det inderligste Samliv med Gud, som kan opnaas, 
er lige stor; paa den saetter Verdenskrigen ingen Mterker. Lad mig brnge 
Bibelordet i omvendt Betydning: Ingen, som bar smagt den gamle Vin, vil straks 
drikke den ny; thi ban siger: Den gamle er bedre. Ingen, hvis Sjagl bar fundet 
Hvile i Troens Ord, som det lyder paa den danske Tunge; ingen, hvis Sjad 
bar badet sig i Straalerne fra Troens Ords Lys, som det fremskinner i de danske 
Salmer, vil slippe det danske Sprog, saa lienge dette Lys ikke skinner genncm 
noget andet. 

Dcrfor bliver det stadig den lille Flok, som ikke er interesseret, men 
er levende med, der skal baere den danske Kirke, for saa vidt som det kan siges 
at Mennesker skal g0re dette. 

Men kan er med os den staerke Gud, 

Hvis Aand os bmrer paa 0rnevinge, 

Som giver Kraefter og ruster ud 
Saa D0den selv vi kan tvinge. 


Valdemar S. Jensen. 


59 






60 













O. C. OLSEN. w. N. HOSTROP. 
















Vort Samfunds Praester fra 1871—1921. 


■^^OM]\rER etlers Vejledere i Hu, soiii har forkyndt Eder Guds Ord!“ — 
Det er klart, at Forfatteren herved tinker paa de Vejledere, vi kalder 
Ordets Tjenere, i daglig Tale Preester. 

Og naar da vort Samfund, Den danske, ev.-luth. Kirke i Amerika, holder 
50 Aars Jubilaeum, er det Vel ved den Lejlighed i sin Orden at mindes de Prae¬ 
ster, soil! i kortere eller liengere Tid har tjent i det. Deres Tal — alle talt — er 
162. Og de naevnes her i den Rtekkef0lge, de soiu Praester koin i Tjenesten, da 
nogle af deni ogsaa gjorde Tjeneste i Samfundet, f0r de blev ordineret, f. Eks. 

R. Nielsen, Kr. 0stergaard, Nordentoft og Rprdam in. fl. 

De 162 Praester er f0lgende: (i det f0rste Tiaar) N. Thomsen, A. Dan, A. 

S. Nielsen, R. Andersen, A. L. J. S0holm, I. A. Heiberg, H. Rosenstand, 0. L. 
Kirkeberg, J. Pedersen, J. P. Lilles0, L. M. Gydesen, H. J. Pedersen, Jak. Holm, 
S. H. Madsen, J. Danielsen, F. M. Kristensen, L. Hansen, J. Jensen, A. P. W. 
Bekker, Peter Kj0lhede, Kr. Sv. N0rgaard; (i det andet Tiaar): Th. Lyngby, 
N. B. Gr0nbeck, Kr. Anker, Th. Helveg, R. Nielsen, S. C. Madsen, H. C. Sti’and- 
skov, P. Hansen, K. C. Bodholdt, J. M. Mortensen, A. S. Hansen, F. L. Grundt- 
vig, S. H. J0rgensen, Peder Jensen, V. A. M. Mortensen, J0rg. Hansen, J. N. 
Jersild, H. J. Dahlstr0m, N. Cl. Jensen, Chr. Falk, P. S. Vig, C. J. Skovgaard, 
H. P. M0ller, Laiist Jensen, N. P. Simonsen, P. G0tke, Th. K. Thom.sen, L. P. J. 
Flindt, T. F. Horslund, Ole Jacobsen, Chr. N. Pedersen, M. C. Jensen, Peter 
Eriksen, J. K. Poulsen, R. Thomsen, K. Kniidsen, F. W. Blohm; (i det tredie Ti¬ 
aar) : Kr. Briickner, Br. Johansen, N. V. Holm, N. P. Gravengaard, S. N. Kjems, 
A. Henritzy, P. F. D. Nielsen, Niels Lang, N. C. Strandskov, R. H. Ravn, C. H. 
Jensen, H. P. Jensen, Kr. 0stergaard, J. Torbensen, C. H. F.echtenburg, Aug. 
Faber, Chr. Sams0, Ole Gregersen, A. Bobjerg, J. M. Gregeiisen, A. J. Tarp- 
gaard, A. V. Andersen, C. Chr. S0rensen, N. P. Hald, G. J. Sick, J. Chr. Peder¬ 
sen, J. J0rgensen, R. R. Vestergaard, Joh. Steenstrup, V. Brockmeyer, L. Hen- 
ningsen, Th. Knudsen, N. P. Pedersen, Joh. F. Christiansen, R. J. Kristensen; 
(i det fjerde Tiaar) : B. Nordentoft, M,. K. Mikkelsen, M. F. Blichfeld, A. Th. 
Dorf, L. S. Larsen, S. D. Rodholni, Chr. Petersen, H. Ravn, V. S. Jensen, H. 
K. Plambeck, H. J. Jessen, A. Iversen, R. Jensen, P. Rasmussen, H. Chr. R<)r- 
dam, C. P. H0jbjerg, N. C. Nielsen, J. Nellemann, K. Gj0rup, Chr. Schousboe 
Jensen, A. C. Kildegaard, J. L. Lund, Joh. Jensen, J .Chr. C. Hansen, J. Borg- 
gaard, M. Iversen, E. Wagner, P. H. Pedersen, J. L. J. Dixen, J. C. Aaberg, J. 
A. M. Rodholm, Hans Juhl, H. A. J0rgensen, H. Helweg, Niels M0ller, Kr. An¬ 
dersen, Aage M011er; (i sidste Tiaar) : P. B. Ammentorp, J. J. Lerager, S. A. 
J0rgensen, S. Marckmann, Joh. Ravn, J. A. Holst, C. S. Hasle, Fr. Majland, 


62 









P, Chr. Stockholm, C. Chr. J0rgenseii, E. N. Nielsen, P. J. Madsen, Joh. S0- 
rensen, Adser 0stergaard, S. Mogensen, L. Chr. Larsen, Viggo Hansen, Chr. 
Andersen, Alfred S0rensen, S. Isaksen, Ejnar Winther, Aage Skovgaard, Evald 
Kristensen, J. H. Faber, Svend Kja-r, Hans Jensen, A. E. Frost, Alfred Jensen; 
(og i 1921) : Holger Strandskov, Bne Bennike, Ottar J0i'gensen og Michael 
]\Iikkelsen. 

Nn, da Navnene er hajvnte her, kan enhver, som vil, jo let regne ud, hvor 
mange af de 162 Pnnster, der nn i Slntningen af Aaret 1921 h0rer hjemme i vort 
Samfund. Ikke en af disse Pi-nster liar gennemlevet hele Tiden, naar vi regner 
fra 1. Maj 1871, da N. Thomsen begyndte i Indianapolis, saa Dan altsaa fattes 
et Par Maaneder deri. Men han har da indtil nu den hengste Tjenestetid. 

Derimod er det langt vanskeligere at g0re Rede for, hvorfra disse Pnnster 
kom, og hvor og af hvem de blev ordinerede. 

Det vil blive for vidtl0ftigt at gaa i Enkeltheder her; det maa viere nok at 
mevne, at af de 162 har „Udvalget“ sendt os ca. 70 Praister og Kaudidater. Hvil- 
ken Sum af Arhejdskraft i de 50 Aar har Moderen ikke givet sine udvandredc 
B0rn her i Amerika! Delte maa ikke glemmes, naar der holdes Jubiheum; tin 
uden denne Arbejdskraft, der kom fri og nden Tyngde, vilde der naippe i Dag 
have vieret et Samfund, der hedder: Den danske, ev.-luih. Kirke i Amerika. 

Af de 162 Praister er 121 ordinerede i og af vort Samfund, 30 (uuiversitets- 
dannede) i Danmark, to i Indien, en i Australien, Resten otte, hvoraf tre 
(Dan, Nielsen og Marckmann) af norske Samfund, en (V. A. ]\I. IMortensen) af 
en norsk Priest, en (Borggaard) af vort S0stersamfnnd, og de 0vrige tre (Blohm, 
S. C. Madsen og Joh. Sorensen) af engelsktalende Samfund. 

Som vort Samfund har haft 10 Formiend, har det ogsaa haft 10 Prmster, 
der har gjort Tjeneste som Ordinator, ihvorved kun tre er dertil valgt af Sam- 
fundet, nemlig A. S. Nielsen, Kirkeberg og Kj0lhede. Nielsen blev valgt til Or- 
ninator f0rste Gang i 1879, Kirkeberg 1895, og da han i Aaret 1900 meldte sig 
ud af Samfundet, blev Nielsen after valgt, men na?gtede at modtage Valg, som 
saa faldt paa Kj0lhede. 

De 121 Pnesters Ordination i vort Samfund fordeler sig saaledes: Nielsen 
har ordineret 52, Kirkeberg 6, Kj0lhede 50, S0holm 3, R. Andersen 3, A. Dan 
2, Bodholdt 2, P. Erikften, Kr. Anker og J. Pedersen liver en. De ti Minnd, som 
liar gjort Tjeneste som Formiend i ,,Den danske Kirke‘‘, er f0lgende: A. Dim, 
I. A. Hejberg, A. S. Nielsen, Helveg, J. Pedersen, S0holm, Kirkeberg, Kj0lhede, 
Bodholdt og Gravengaard. 

Men kan vort Samfund i Aar holde 50 Aars Jubiheum, saa kan dets Skole 
• i Des Moines ogsaa holde 25 Aars Jubiheum. Den 27. Septbr. var det nemlig 

25 Aar siden, den aabnede sine D0re for en Elev, som bar det stolte Navn: 
Niels Juul. 

Der er i de henrundne 25 Aar udgaaet 47 Priester fra denne vor Skole. 
Det er slet ikke noget ringe Tal. Men dette Tal er — hvad Skolen ikke kan 
g0re for — svundet betydeligt ind: 3 af de 47 er d0de, 5 er rejst til Danmark, 6 
har optaget anden Gerning end den, de ved deres Ordination blev indviet til. 
Tilbage i Tjenesten er altsaa 33 fra vor egen Skole. Disse vil i en naer Fremtid 
blive Ledere i Den danske Kirke i Amerika. Det er deres Forret, som det vil 
blive deres Ansvar. Der er ti Praester — fra de f0rste to Tiaar —, som endnu 


64 


staar i Tjeiicsten,-for dcm liadder Dagen, og det gaar strerkt mod Aften, da ingen 
kan arbejde.. De yngre, som skal fortsmtte Arbejdet, (busker vi Gnds Aands 
Bistand og Velsignelse til at kimne g0re det bedre, end vi liar kunnet. Alen 
det vil vi kpgge os selv og dem paa Sinde, at 

„Vor Moder sidder bag Havet i jZ)st 
og lytter ved Strand; 
for B0rnene Hjaertet slaar h0jt i Bryst, 
bun ej glemme os kan! 

Vel h0re hun skal, til Bod for Savn, 

vi bygged vort eget Hjem, 

hvor Barnet elsker sin Moders' Navn, 

Frem, Br0dre, frem!“ 

Ja, fremad i Jesu Navn, 

saa gaar det og hjemad tillige, 

og da er hver Glaede og hvert et Savn 

et Trin paa vor Himmelstige! 

Peder Kj0lhede. 



PASTOR J. PEDERSEN. 


65 







HVORDAN VI F0RSTE NYBYGGERE ROM TIL KIRKE. 


OM Kegel sagde vi ikke „gaa til Kirke“, da vi jo ingeii Kirkebygiiiiig liavde, 
^5' men samledes i et lille Skolelius. Og derfor 10d det gerne: „gaa til M^de 
eller Meeting''. Kun enkelte havde K0ret0jer, og derfor maatte vi gaa og bjere 
Smaab0rnene. Naar ^Vejene ikke var oversv0mmede, gik det belt godt, men 
det kunde til Tider vaere besvjerligt med at krydse omkring Vandhullerne inde 
i Skoven. Om Vintrene maatte de, der havde K0ret0jer, jo holde for, og ikke 
sjffildent kom et Par smaa Stude asende med lige saa mange, som kunde pak- 
kes paa Sla}den. Ja, en Sla?de var gerne det f0rste, vi fik os anskaffet, og adskil- 
lige brugte endogsaa Slasden om Sommeren, hvilket Pastor Dan erfarede, da 
han 1873 bes0gte os. Han skulde jo bes0ge enkelte Familier, og det blev bes0rget 
i SlaBde — endsk0nt det var Sommer. 

Der kunde til Tider vsere Begivenlieder med Studene. Saadan skulde 
S0ren Pedersen (Smeden) pr0ve at k0re sine f0rste Smaastude. Han havde 
kun en lille Haandshede, hvorpaa han satte en stor Kasse (Grocery-Box), her 
skulde bans Kone sidde, selv stod han bag paa. Men da de kom til K0ren, 10b 
Shnden ind paa Studenes Ben, og saa kan det nok Vccre, at Studene fik Fart paa. 
Ane Marie skreg: „Dette her gaar gait, S0ren!" „Nej", tr0stede S0ren, „de 
bliver nok ked af den L0ben!'' De kom da ogsaa i god Behold til Skolen for at 
deltage i Gudstjenesten. Naar vi k0rte ud, var det absolut n0dvendigt at tage 
en 0kse med; ti Vejene var ikke altid fremkommelige, ofte var et Trie faldet 
tvaers over Vejen. Ja, der var nok at brydes med, men vi kom da alligevel frem, 
og der skulde slet ikke saa lidt til for at holde os fra at deltage i vore M0der. 

Naar vi til daglig ikke saa’ et Menneske, saa var der en egen Glsede ved at 
sarnies Men det kunde somme Tider va?re strimigt nok i det lille Skolehus, sa3rlig 
for dem, som sad klods op ad den store ,,Box stove", for naar Folk til daglig 
fserdedes ude i den friske Luft, var det et for straengt Stykke Arbejde at holde 
0jnene aabne. Men der var ingen, som tog det fortrydeligt op !! 

Det vanskeligste for os var at passe M0detiden; ti vi havde kun Solen at 
sadte vore Uhre efter. Vel pr0vede vi paa at hvgge Husene solret, men det 
lykkedes ikke altid. Derfor var det ikke saa sjfelden, at vi i Vintertiden fik Snak- 
ken saadan i Gang, at en eller anden maatte r0mme sig to—tre Gange, f0rend 
det lykkedes os at blive samlet til Andagt. En Gang blev jeg spurgt, om vi nu 
ogsaa i et saadant Hus kunde have den n0dvendige Alvor og H0jtidelighed — 
saerlig med Daab og Altergang. Ganske vist lasngtes vi efter en Kirke med Alter 
og Klokkeklang; men jeg t0r alligevel sige, at vi ogsaa i Skolehuset havde 
H0jtidsstiuider. 

Vor PaaklEedning! — Ja, de fleste af os havde vore gode, solide, hjemme- 


66 



lavede lvla*der frii Danmark, og de vai‘ i mange Aar vort Stadst0j. Det knnde 
nok ha.mde, at eii ellcr anden kom i „Overalls“. Saadaii ni0dte jeg en Maud. 
Jog sagde: „llvordan kan det v*re Lanst, at Du i Dag kommer i „Overalls“ ? 
„Jow jen ska’ jo te aa spaar, for mit gui Vadmelst0v er ve aa blyv n^i luvslidt; 
men no liaar o ossa hoi det i over 20 Aar!“ Men det bedste af det liele var, 
at vi var varmt og solidt paakla-dt, takket viere vore Koner, som kunde baade 
karte, spinde, sy og strikke. Og den Gang liavde vi slet ingen fine Folk til at 
kritisere os! — Etlivert lille Fremskridt blev beundret. Saadan udbr0d en 
Kone: ,,S0de B0rn dog, nn bar Poulsen faaet et ,,Springseat 1“ Ja, der var i de 
Tider Gleede og Taknemlighed for et livert lille Fremskridt. Og livor brydsomt 
og smaat vi end havde det, saa er jeg alligcvel vis paa, at de fleste mindes vore 
S0ndags- og H0jtidsstunder med Tak. Jeg mindes, at en gammel Sjaell^ender 
en Dag sagde: „Ja, det kan jo sommetider se noget l0jerligt ud, men vi bliver jo 
lijulpet over detl“ 

1874 fik vi dansk Praest, men f0r den Tid fik vi nu og da Betjening af en 
norsk Praest, En norsk Professor skulde besbge en Del norske, som boede Syd- 
vest her for, men der var ingen Vej dertil. Men M. C. Pedersen tilb0d at lede 
Professoren, og det turde han; ti lian havde sit Kompas, og ved Hjaelp af dette 
fandt han Maalet. Men M. C. forjagede sig ikke, og nu, da han skulde hjem, 
blev det m0rkt, og saa hjalp Kompasset liam ikke. Og da Hr. M. C. gik og gik, 
begyndte der at opkomme Tvivl i liam, om han nu ogsaa havde Retningeu. Men 
saa lige med et gav Fr0erne ved S0en sig til at kva^kke, og da vidste han, hvor 
han var — og han fandt godt hjem. 

Ja, det er saa en lille Fremstilling af, hvordan vi i de f0rste Aar kom til 
Kirke. IMen nu, da vi har anderledes Bekvemmeligheder, mener jeg, at vi har 
godt af at synge: „Foragter ej de ringe Dage‘‘ ; ti de ringe Dage er ikke altid de 
daarligste. 

P. A. Al 0 ll(r. 



ST. PEDERS MENIGHED'S KIRKE I MINNEAPOLIS. 


67 









ARBEJDET MELLEM B0RNENE. 


cle daiiske bcgyiidte at koninie her til Landct i stprre Antal, ved vi, at de 

spgte „at sainle sig tet i Klynge“. Man tnengte til Faellesskal) nied sine 
egne i disse store, fremmede Oingivelser. F0rst rejste sig saa de smaa Hjem, en- 
ten det var Jordlmse, Blokliuse eller Treehuse. De fleste Steder sainledes man 
nogle Aar i disse smaa Hjem til Giidstjeneste, indtil der blev bygget ,,common 
schools' ‘, man kunde benytte. Og endelig kom saa snart et JSted og snart et andet 
Sted den Tid, da man kunde forlade Skolebygningerne og flytte over i sin 
egen lille Kirke. Og da var der H0jtid! 

Men i de samme smaa Hjem, hvor Folk f0rst samledes for at synge deres 
kfere Salmer og laese en Prajdiken eller for at holde rigtig Gudstjeneste, om de 
havde Praest blandt sig, i disse samme Stuer tog man ogsaa tidligt fat paa Ar- 
bejdet med Meuighedens B0ru. Man dr0ftede livorledes der bedst kunde blive 
begyndt et Skolearbejde. 

Saa kunde en varmhjertet jNIand sige: Hvis der er en, der vil synge og for- 
tadle for B0rnene og la3re dem at hese og skrive dansk, saa maa de godt sarnies 
i vor Stue. Tit var det lokale Knefter, der tog fat paa dette Arbejde. Havde 
vi Meddelelser rnndt om fra INIenighederne om, livorledes de tik deres Bpriie- 
arbejde begyndt, saa sknlde det nok vise sig, at den fprste spiede Begyndelse var, 
at en Par eller Mor begyndte med sine egne B0rn og saa fik Naboens Lov at 
vffire med. Eller der var en ung Karl eller Pige, man fik opmuntret til at paa- 
tage sig dette. 

Og selv om saa Skolerne, livad alt det ydre angaar med Lokale, Skoleborde 
og B0ger, var meget fattigt udstyret, saa havde do en meget stor Fordel, som de 
bedre udstyrede Skoler i Dag ikke altid kaii glfede sig over: De var Hjemmenes 
i en ganske saerlig Grad. Man maatte opofre sig for at holde dem gaaende, og 
der blev undervist i noget, som Fora?ldrene for enhver Pris vilde, deres Bprn 
sknlde have Del i,* fordi det bet0d saa meget for dem selv. 

Andre Steder, hvor de havde bosiddende Pnest, kunde det maaske vferc 
ham, der gik i Spidsen for dette Arbejde, men Hjemmene var kraftigt med 
og derfor blev det saa velsignelsesrigt. 

Et Sted, hvor der saaledes tidligt blev taget fat paa Arbejdet med Bbrnene, 
var i Racine, Wis. Pastor R. Nielsen (nu So. AVindsor, Conn.) var Lirrer der 
i tre Aar. Han skriver om den Tid bl. a. f0lgende: 

„Da jeg i Maj 1877 kom til Racine, AVis., for at studere bos Pastor A. 
Dan, holdtes der allerede Sbndagsskole i Menighedens gamle Kirke paa State 
St., og en Kvinde af Menigheden havde allerede Sommeren i Forvejen holdt 
Ferieskole der. Da jeg kom til Racine, kom jeg ganske naturligt iud i S0ndags- 


68 



skolcarbejdet, og da jcg liurtigt vaiidt B0rnencs Tillid og Ka*rlighcd, vilde Pastor 
Dan, at jcg skiildc liolde Ferieskole. Og allercde 7. Jnli begyndte jeg Skolcn 
i den gaiiile Kirke paa State St. og liavde ikke saa faa B0ni, ca. 30. Da flere 
af B0rnenc og deres Foraddre ndtaltc, at do vilde 0nske, at jeg vilde liolde 
Ilverdagsskole, tienkte jeg saa en Del over Sagen, og da Pastor Dan styrkede mig 
til at optage Skolcarbejdet, blev det bestemt, at saa snart den ny Kirke (Emaus 
Kirken), soni da var nair sin Fuldendelse, blev indviet og skikket til at tage i 
Brng i Undersalen, vilde jeg bcgynde en Hverdagsskole. Den 1. Maj 1878 aab- 
ncde jeg Skolen nicd 7 B0rn, men der kom hurtigt flere. Min L0n skulde jeg 
have paa den Maade, at Kost og Logi skulde jeg have ved Menighedens Med- 
lemmer og saa skulde der betales 50c maanedlig for hvert Barn, for to S0skende 
75c og for tre S0skende $1.00. Jeg maa lige nievne, at i 1879 flk vi en Forskrgek- 
kelse i Livet, da der udkom en Lov, at hvert Barn skulde s0ge den engelske Skole 
i mindst 60 Dage. Flere Foraddre tog deres B0rn ud af Skolen. saa det saa’ lidt 
m0rkt ud for en Tid; men Pastor Dan raadede mig til ikke at give op og jeg 
fortsatte Skolen. En sk0n Dag flk vi Bes0g af Byens Skolesuperintendent. 
ITan saa’ paa vores Arbejde og h0rte os huse og synge og smilede til os og sagdc, 
at det var ,,all right“. Fra da af var der ingen, der lagde os Sten i Vejen. 
Jeg indf0rte First og Second Reader for de mindste B0rn efter den Tid, men el- 
lers gik alt som sfedvanlig. 

Jeg maatte snart dele B0rnene i to Klasser, de smaa om Formiddagen og 
de st0rre om Eftermiddagen. Da jeg sluttede Skolen i Sept. 1880, liavde jeg 75 
B0rn. Det var sferlig i den engelske Skoles Ferie, at Tallct gik saa lipjt op, men 
Arbejdet var ved at blive mig for uoverkommeligt. Efter min Bortrejse overtog 
kleniglieden Skolen og den blev fortsat i mange Aar efter. Maaske fortsaJtes 
den endnu. Jeg vil liaabe det.“ 

Ja, man var ikke forkiiyt. Der blev arbejdet og det gik! Denne Skole 
i Racine var den f0rste danske Hverdagsskole, men der kom flere efter: Chi¬ 
cago, Clinton, Trufant, West Denmark, Perth Amboy, Tyler og maaske flere. 

I allc disse Skoler blev Dagen brugt noget lignende. Der blev siiiiget og 
fortalt meget. Det bedste baade fra Bibelhistorie, Danmarkshistorie, Amerikas 
Historic o. s. v., og man Ifpste og skrcv og regnede. De blev drevet meget lig 
Friskoleme, men med den Forskel, at her liavde man Engelsk med. Disse Sko¬ 
ler kom dog ikke frem uden de faa Steder i Samfiindet. De krfevede Forstaaelse 
af B0rnearbejdet og store Ofre. 

Niesten alle Steder begyndtes derimod saa tidligt, der var B0rn at arbejde 
med, paa at liolde Ferieskole. T L0bet af nogle Aar voksede disse Skoler op til 
at blive rigtig gode. De blev holdt i Sommertiden, naar der var Ferie for „com- 
mon school“. Den Cang varede .,common school^ ude paa Landet ikke mere end 
6—7 Maaneder. Ferieskoleii varede saa tre, fire Maaneder og gerne fra 9 til 4 
med en Times Middag, saa der kiinde blive noget bestilt. Flere Steder, hvor 
B0rneflokken blev stor, maatte den deles i to Hold, saa de kom hveranden Dag 
eller en halv Dag ad Gangen. 

Lferernes Uddannelse var vel ikke saa grundig, men de viste en stor og 
opofrende Kserlighed for Sagen og gav B0rnene det bedste, de magtede. 

En La'rerinde fra Ferieskolens gode Dage, der liar fortalt om sit Arbejde, 
siger saaledes om sig selv: ,,Hvad jeg minder bedst, er min egen store Mangel' 


69 


fuldlied som Lfererinde. Det kom som noget belt nyt og iiventet og jeg var belt 
uden Hjfelpemidler, B0gor eller saadant til Vejledning, men Ly.st til Arbejdet 
bavde jeg. Tillige var F0lelsen af at Hjemmene var med i Arbejdet en stor 
St0tte.“ 

Ved Aarsnntdet i Racine 1879, bvor Skolearbejdet blev drafted meget, ud- 
talte Pastor 0. L. Kirkeberg; PI vis ikke Bdrneskolen komraer i Gang, maa baade 
Hcijskolens og mangen Kirkedfir snart Inkkes. Saa klart saa’ de fremsynte den 
Gang Betydningen af Iljemmcnes og Menigbedens Arbejde med B0rnene. 

Der blev dannet Skoleforenin^or til 8>t8tte for Skolearbejdet. men alligevel 
gled det snart bort fra at vn?re en Padlesopgave til at vaere noget, bver Menigbed 
for sig maatte tage sig af. 

Der er aldrig blevet gjort stort for at ndgive B0ger, der passede til Skole¬ 
arbejdet berovre, og det bar skadet os ikke saa ganske lidt, saerlig de senere Aar. 
i\ran kan saa let faa B0ger fra Danmark, men Indboldet er for fremmed til at 
fange B0rnenes Interesse, som deres Primer ber f. Eks. kan. Kr. 0stergaard 
bar ndgivet en La^'sebog og en B0rnesangbog. Sangbogen ndkom i anden PTd- 
gave 1898. Den afl0stes af P. Kjblbedes og define igen senere af den, vi nu 
brnger, samlet af Marie Andersen og R. Martensen. 

T 1877 vovede man sig ogsaa til at ndgive et Biirneblad. Det var et Sam- 
fnndsforetagende. Bladet blev redigeret af Pastor A. Dan de fire Aar, det be- 
stod, og bed Dansk B0rneblad. 1881 paatog Pra^sterne J. Jensen og H. J. Pe¬ 
dersen sig at ndgive et B0rneblad for egen Regning. De kaldte det B0rne- 
vennen. Tre Aar senere blev det overtaget af M. Holst, Cedar Palls, der bar 
ejet og redigeret det de 36 Aar siden, til det igen 1920 gik over til at va're 
Samfnndsblad. Gennem de mange Aar bar det Idle Blad vceret en ka'r og stadig 
Ilnsven i mange, mange Pljem, og det bar bvet sin stille, gode Gerning. 

Ved Siden af Hverdagsskolen og Ferieskolen bar ogsaa baade L0rdags- og 
Sdndagsskolen va»ret kendt og brngt lige fra de fdrste Dage. L0rdagsskolen 
blev meget brngt en Del Aar, men nn er det forboldsvis knn faa Steder, den 
er i Gang. Efterbaanden som den amerikanske Skole kraevede mere Tid og 
Arbejde. ynkede man B0rnene, om de ogsaa sknlde til Skole om Ldrdagen, og 
som Folk blev mere og mere bjemme i Landet, sl0vedes Interessen noget for Be- 
varelsen af deres eget Sprog. 

Nogle Aar samledes de store Drenge og Piger til Fortsiettelsesskole tre 
Maaneder om Vinteren. Disse Skoler bavde sikkert deres Betydning, bvor de 
kom frem, som i Ringsted og i Newell, men eftersom det blev almindeligt, at 
B0rn i den Alder sknlde i bigb school, saa vandt de ikke ind saa mange Steder. 
Dog bliver der endnn boldt Fortsfcttelscsskole i Askov og Dagmar. I Askov 
bar de ligeledes i Here Aar boldt fast ved at have en Times Dansk i deres con¬ 
solidated school. Et Yfcrelse brnges til Dansk alene og Lfererinden 10nnes af 
samme Kasse som de andre Lterere. Hnn faar saa bver Klasse ind til sig en Time 
bver Dag. Dette er aldeles ndma?rket, bvor det kan ordnes, men det er knn de 
faa Steder, det kan. 

Alt i alt maa det vel nok siges, at den Aarraekke, da Hjemmene satte mest 
ind pa a Arbejdet med deres egne Skoler, var 1880 til 1900. Da andet Sla^gtled 
af de indfbdte Danske kom i Skolealderen, var man ikke saa vis paa, at der 


70 


var Grand til at holde paa det danske. Derved gik Skolerne selvf0lgelig ogsaa 
tilbage. 

Ved at telle sammen efter Aarsberetningen 1921 faar man saaledcs disse 
Tal: 103 Menigheder, 64 S0ndagsskolor, 48 Ferieskoler, 11 L0rdagsskoler. I de 
48 Ferieskoler bar 74 Lferere virket, da der niaaske er tlere Laerere ved samine 
Skole eller flere smaa Skoler i samme Menighed, men af disse 74 er 26 Praester 
og Prfestekoner. 

Disse Tal fortaeller jo saa, at der er Aleniglieder, der klarer sig uden at 
faa et Arbejde gjort blandt B0rneue. Selv om man nu tenker sig, at mange af 
de Steder er de smaa Menigheder, saa er der dog noget gait, for det skulde dog 
vfere gramme fattigt. om der ikke varAnsvar for dem enten de er faa eller mange. 
Maaske var det ikke gait, om vi igen mindedes Kirkebergs Ord om, at bliver Ar- 
bejdet blandt B0rnene fors0mt, saa kan ikke noget andet i Meniglieden i Laeng- 
den lykkes. 

Der er imidlertid ogsaa noget, der tyder paa, at man igen vil tage et Tag. 
Skolen i Des Moines bar lagt et saerligt Arbejde ind i)aa at kalde unge til Lferer- 
skolen; ved Aarsm0det i Dwight var der gode Forhandlinger om Bdrneskole- 
sagen og ved flere Kredsm0der har det samme va3ret frenime og V!T?ret noget af 
det bedste ved ]\l0det. Og man ser, at Laerere i S0ndagsskolen s0ger at vinde 
frem til at faa nogen Hjaelp og Saramenhold i deres Virksomhed. 

S0ndagsskolen har vi altid haft, men den vokser sig sterkere med Aarene. 
Der har vi en Hjaelp til at faa alle Bornene med, om vi vil anstrenge os lidt, 
og den er og kan blive en stor Hjaelp, om den bliver ledet paa en sund og god 
Maade. iVIen man niaa ikke tenke, den kan vaere en Stedfortraeder for de andre 
Skoler, for da komnier den ganske ndenfor sit Felt. 

Mange Kirkesamfmid her i Landet, som har haft S0ndagsskole i Aarevis, 
indser, at iMenighederne kan ikke blive ved at n0jes med at have deres Bprn 
S0ndag iMorgen, og de kraever nu at faa dem tilbage fra Statsskolen en eller 
anden Tid i Ugens L0b. Det viser sig ogsaa, at hvor Kirkefolkene vil, der kan 
de faa dot, saa der allerede nu mange Steder i Landet er week day religious in¬ 
struction. Mon ikke der er noget, vi burde vaere med lalandt de f0rste til at 
st0tte? 

Det, der i Dag tra^uges haardest til, naar der er Tale om Hjemmenes og 
Menighedernes Arbejde med B0rnene, er nok Mennesker, der vil gaa ind i Tje- 
nesten blandt dem som Laerere og Praester, og at Faedre og M0dre vil sige: 
Om det saa skal koste os meget, saa skal vore B0rn dog have Lov til at faa Del 
1 det bedste, vi kender. 

Men alle de, der gaar ind i denne Gerning som Laerere, Praester og For- 
aeldre, skal nok opdage, at det ikke er saa ganske let at faa fjernet Hindringerne 
og faa det til at gaa, for ,,vor egen Magt den er kun svag.‘‘ Men vi er ogsaa 
eisse paa, at den store B0rneven „antager sig vqr Sag, omgjordet med Guds 
VcTlde“. 

Saa naar vi skal se sandt paa det, saa er der nok kun en Ting, der holder 
Arbejdet tilbage, og det er dette, at yi skulde vaere mange, mange ud over det 
store Land i Hjem og Kirke, der vilde sige: Herre,,ber er jeg, brag mig! Brug 
mig i din Tjeneste blandt de smaa! ... .. . 

Sigrid 0stergaard, 


71 


DANSKE KVINDERS MISSIONSFOND. 


K. iM. blev stiftet 13. Juiii 1908; men Foreningeii liar en lille Forhisloile. 

Blandt Kvinder ude i Californien var den Tanke opkommen, at alle 
danske Kvindeforeninger sknlde danne en Sammenslutning ined det Formaal 
at st0tte smaa Meniglieder i vort Samfimd. Skrivelser desangaaende blev sendt 
rundt. Dog vandt denne Tanke knn lidt Tilslutning rundt oni i vore Kvinde¬ 
foreninger. Men Resnltatet af denne Bevingelse blev Dannelseii af D. K. M., 
der fremkoin soni en Sammenslntning ikke af Kvindeforeninger, men af en- 
kelte Kvinder rnndt om i vort Samfnnd. Her i Midtstaterne var det sa^rlig 
nogle Kvinder hide i Chicago, soni var optagne af at faa en saadan Forening 
dannet. Det var Kvinder i St. Ansgars Meniglicd; og i St. Stefans Meniglied 
var sanlig afdbde Mrs. J. Cregersen sta-rkt optaget af denne Tanke. Og da 
vi stievnede til Aarsmdde i Trinitatis Meniglied i Chicago, skrev Kvinderne nde 
fra California: ,,Dan knn Foreningeii, vi er nied.“ Alligevel var vi meget 
betasnkelige ved at handle. Aarsmodedagene gik, og Sagen blev trnkken nd. 
Fdrst den sidste Arbe.idsdag under Aarsmddet, fik Mrs. Gregersen sat igennem, 
at nu sknlde det viere. Og saa samledes vi da i Middagsstnnden, Lcirdag den 
13. Jnni, iiide i den skbnne Humboldt Park. Vi var knn on ganske lille Flok, 
en lialv Sues Kvinder saint PrcP.sterne Gravengaard og Kj0lhede. Disse to 
Priester var med som vore Raadgivere. Og saa dannede vi D. K. M. med IVH’S. 

J. Gregersen som Formand. Den ovrige Del af Styrelsen blev som fdlger: Mrs. 

K. B. Kjdlliede, Sekretan-, Mrs. W. N. Hostrnp, Kasserer, Mrs. Kirstine Jakob- 
sen, Tyler og Mrs. Annie Larsen, Fresno, Calif., 4. og 5. Medlem. Styrelsen 
bar jo skiftet en Del i Aarenes Lbb. Knn en bar beboldt d.en samme Plads i alle 
13—14 Aar, nemlig Mrs. W. N. Hostrnp som Kasserer. Efter Mrs. J. Gre-, 
gersens D0d i 1916 blev IMrs. K. B. Kjdlbede valgt til Formand og Mrs. A. T. 
Seeley til Sekretger. De 0vrige to Medlemmer af Styrelsen er for Tiden Mrs. 
H. IMadsen, Kimballton, og Mrs. Rev. Aaberg. Vi lavede jo ogsaa nogle ganske 
faa Lovregler for D. K. M.s Virke bin Sommerdag i Chicago, og de er ikke blevne 
fiere siden. 

D. K. M. bar altid vaeret som en Friluftsplante, den bar vokset sin egen 
frie Vaekst nden Tyngsel af ydre Baand (Organisationen). Vor fdrste Regel 
lyder saaledes: ,,Foreningens Formaal er efter Evne at stdtte den danske 
evangelisk-lutberske Kirkes Missionsarbejde, hvor det maatte tiltraenges.“ 
Det Formaal, tror jeg nok, vi altid bar holdt os for 0je. Det var, som sagt, 
ikke nden J^ngstelse, at vi dannede D. K. M., men da vi fdrst fik ret begyndt, 
satte vi alligevel store Forbaabninger til denne Sag. Vi vilde oparbejde Sam- 
fnndsf0lelse og Missionssind blandt vore danske Kvinder. Ja, vi dr0inte vel i 


72 



vor Ungdominelighed lidt om, at va?re mcd til at vaekke Morgenr0den i den 
danske Kirke. Vi vilde, som Paaskelillieii, vcere et lille Foraarstegii. 

Og hvad liar saa D. K. M. iidrettet i de 13—14 Aar, den liar bestaaet. 
Ja, det er ikke store Ting. Vi liar st^ttet siiiaa Meniglieder adskillige Gauge, 
sierlig ved Kirkebygning i disse. IMeii vor Hovedopgave geiinein Aarene liar dog* 
vieret at st0tte de unge Ma?nd, som studerer ved vor Priesteskole i Des Moines. 
Og det liar vaeret os en kier Opgave. 

En sterlig Opgave fik vi i Aaret 1919, idet vi paatog os at Ineiige en Kirke- 
klokke op i Liitlierkirkens Taarn. Det bedr0vede os ret inderligt, da vi sain- 
ledes til Aarsnibde dernde i den sk0nne Lntlierkirke, at dens Taarn stod toint. 
Der gik Samfmidets Uiigdom daglig iid og ind, der benlevede de gamle deres 
Aftenstnnd, der nddannedes vore vordende Pnvster, men al denne Virksomhed 
blev ikke signet af Kirkeklokkens Klang. Og saa bestemte vi at skaffe den mang- 
lede Klokke tilveje. Men den Opgave liavde vi mer forl0ftet os paa. Det kneb, 
men det gik. Det var ogsaa i Aaret 1919, at D. K. M. iidsendte sit f0rste lille 
Aarsskrift. Disse Aarsskrifter, af bvilke vi nu liar ndsendt tre, er ikke blot 
en Aarsberetning oni D. K. M.s Virke, i saa Fald vilde de kiin blive nieget 
smaa. Men disse Skrifter skiilde i sig selv vasre som en lille Missionair, der tjente 
D. K. M.s Formaal, at fremme Samfiindsf0lelsen og Missionssindet blandt vore 
danske Kvinder. Flere af vort Samfiiiids Prie.ster bar ydet os Bidrag til dette 
vort Aarsskrift. Og Skriftet er i det liele bleven modtaget med megen Velsig- 
nelse i vort Sanifnnd. Dette bar vieret en stor Glaide og Opmiintring for D. 
K. M. Endelig liar vi i D. K. M. et Par Gauge ydet Rejselijielp til unge 
Dansk-Amerikanere, som gaistede Danmark. Og paa dette Piiiikt ligger der vist 
i Fremtiden en stor Opgave for D. K. M. Det ser jo iid. som det er sviert for de 
Unge, der er opvokset lierovre, at tilegne sig Aandsarven fra danske Fiedre. Men 
den danske Kirkes Fremtid i Amerika beror jo paa, at dette lader sig g0re. En 
stor Hjaelp i Kampen mod den daarlige og forliastede Amerikanisering vil det 
vgere, om flere og flere af de Unge vilde gaa paa Giesteferd til vort gamle 
Fiedreland. I det, at lijailpe dem til dette, vilde D. K. j\I. genie se en af sine 
Fremtidsopgaver, Og saa til Slut kun dette: At Vor Herre bar keiidtes ved 
vort lille Virke, saa det er vokset fra Aar til Aar, og at „Den danske Kirke“ 
liar villet kendes ved det, det liar vieret D. K. M.s Lykke. 

Karoline B. Kj0lhede. 


73 


GRAND VIEW COLLEGE. 

1896 - 1921 . 


F0RSTE SKOLEINDVIELSE PAA GRAND VIEW. 


EN 27, September 1896 samledes vi paa Grand View til Indvielse af den 
0stre Fl0j ved Skolen i Des Moines. Og det var en herlig Dag. Deri var 
ingen Forknytlied eller Mismod at nuerke. Frejdiglied og godt Mod prcegede 



GRAND iVIEW COLLEGE. F0RSTE SKIKKELSE. 



hele Forsamlingen. Man var glad ved den dejlige Skolebygning, der var rejst, 
selv om det kun var den tbrste Fl^j. Mange Vanskeligheder liavde der vferet, 
men nu havde man overvundet dem alle. Derfor var man glad og taknemlig. 
Gnd havde ladet det lykkes for os at 10se en vanskelig Opgave i en vanskelig Tid. 

Vi sang: ,,Lovsynger Herren, den ma^gtige Konge med ^re“, og under 
Bekendelse og B0n begyndte vi vort M0de. 

Pastor Kj 0 lliede, Samfundets davrerende Formand, lioldt Indledningsta- 
len. Han talte om, at det var i en fattig Tid i vort Samfunds Levnedsl0b, at vi 


71 









havde faaet denne Skole bygget paa Grand View. Men de ringe Dage var 
bleven til Velsignelse. Det var sket af Herren. Det var underligt for vore 
0jne. Derfor b0jer vi os i Ydmyglied med B0n og Paakaldelse med Taksigelse 
for Gilds Ansigt. Store Ting bar Herren gjort, og vi er bleven glade. Det 
var en Folkets, en Aandens og en Kirkens Mcerkedag, som Pastor 0stergaard 
havde skrevet i sin Sang til Skolens Indvielse. 

Derefter talte Pastor Gravengaard over Ordene af Panins i Col. 2, 3 om 
Jesns, „i hveni alle Visdommens og Knndskabens Skatte er skjnlte.“ Tro og 
Videnskab er ikke Modsaetninger eller Pjender. Det er Videnskabsmandens 
Skyld, naar disse to kommer i Strid med liinanden. Her paa denne Skole skal 
det vapre saadan, at danske Miend og Kvinder kan tilegne sig Knndskaber paa 
alle Livets Omraader. Men Knndskaberne skal ikke vindes paa en saadan 
Maade, at Mennesket derved aandelig talt gaar til Grnnde. Hvad gavner det 
et Menneske, om ban vandt den ganske Verden, men tog Skade paa sin Sjad. 
Derfor skal denne Skole va^re et La:rdomss(ede, hvor den kristne Tro sidder 
til H0jhords. Det skal vare vor Opgave paa denne Skole at bibringe den op- 
voksende Slagt de Knndskaber, som den s0ger' og tranger til i jErh0dighed 
for og i Samklang med den kristne Tro, med Mennesket i den unges Bryst, og i 
Forstaaelse af alt det gode og sk0ntie i Live!. Derefter indviede ban Skolen 
i den treenige Gnds Navn. 

Han bragte Bank0r Kooker en bjartelig Tak for Skolegrnnden, som ban 
bavde skanket os. Kooker svarede med at ndtale gode 0nsker for Skolen. 
Det glaalede bam, at det sknlde vare en kristelig Skole, for Kristendommen 
var den starkeste Magt. Byens Borgmester, McVicar, tog nn Ordet for at byde 
Skolen Velkommen til Des IMoines og 0nske den Lykke til sin Gerning. 

I Middagsstnnden viste Pastor Bobjerg os omkring paa Skolen. Alt var 
nyt og dejligt at se paa. 

Ved Eftermiddagsm0det begyndte vi med at synge: ,,Dejlig er Jorden.“ 
Denne Saline passede saa ndman’ket til Stemningen. Derefter oplaste Pastor 
Bobjerg en Del Hilsener fra Venner i Samfnndet. Allesammen bragte de gode 
0nsker for vor ny Skole, og de var et Vidnesbyrd om, at vort Kirkefolk var med 
os i Tankerne og i Aanden bin mindevardige Dag for femogtyve Aar siden. 
Pastor Bobjerg talte saa over Emnet: at level For at leve paa denne Skole 
maatte vi have Forbindelse med de danske Menigheder — vort danske Folks 
Aandsliv, som det levedes baade berovre og derbjemme. Vi maatte vare Gnld- 
gravere i Aandens Fastlande, og det sknlde vare vor Opgave under dette Arbej- 
de at lare vore nnge at lytte til Tonen fra Hiramelen. 

Derefter talte Pastor H. J. Pedersen over Jesn Ord: ,,Mig er given al Magt 
i Himraelen og paa Jorden. Gaar derfor nd og g0rer alle Folkeslag til mine 
Disciple". Han mindede om, at det var den st0rste Befaling, der nogen Sinde 
var givet Mennesker. IMen de hentede Kraften fra det bdje, og saa tog de fat. 
De erobrede Fanger for at satte dem i Frihed. Vi bavde ogsaa faaet en saa¬ 
dan erobrende Gerning at g0re. Skolen her sknlde vare en Fa\stning, hvor vor 
Ungdom sknlde ndrnstes til denne Gerning, og derefter slnttede ban saaledes: 
,,Vil det danske Folk i Amerika lade sig erobre, lade sig frigdre, lade sig frelse? 
Dette er det store, alt afgprende Spprgsmaal. Om Gnds Riges Sejr og Frem- 
gang bar jeg aldrig tvivlet, selv i de m0rkeste Vintertimer. Men jeg bar 


75 


tvivlet paa, om vort eget Folk lier i Adspredelsen vil lade sig iiidsamle. Dct 
„udvalgte Folk‘ ‘ vilde ikke; livad oni vort eget Folk heller ikke vil ? 

Da den kirkelige Splittelse fuldbyrdedes, da brast mit ,,folkelige Iiaab“. 
Hvad jeg bar lidt dernnder, skal jeg ikke prbve paa at forta?lle noget Meniicsko. 
F0r glaedede jeg mig til den Dag i Morgen, naar det syntes mig alt for m0rkt 
i Dag. Siden bar jeg ikke tnrdet ta?nke paa „i Morgen“, men bar pr0vet paa at 
bolde mig selv og andre i Live ved denne og lignende Tanker: ViJer Du blot tro 
.,i Dag“ og g0r dis Gerning, den folkelige som den kristelige, i Jesn Navn; bvad 
der saa skal komme ud deraf, bliver Herrens Sag. „Alt staar i Guds Fader- 
baaiKT‘. IMan kan godt komme til Hvile og finde Fred ogsaa paa denne Maade; 
men den stfaalende Gbvde, som kun et levende Haab kan give, bar man jo ikke. 

Nu synes det, som mit folkelige Ilaab atter rbrer paa sig; d0dt er det 
endnn ikke, om end meget medtaget. Det forckommer mig, at Haabets Engel 
peger paa denne Skole og siger: „Herom skal Folket samle sig, fra i Dag begynde 
en ny Tid i den danske Kirke, nu bau'er det atteii fremad, opad. Saa meget tbr 
jeg vist sige: Ilvad Haab der endnu er ud over den danske Kirke, samler sig 
nu om Skolen her paa Grand View. 

Lykke.s Gerningen her, vil det slumrende Haab, med tilbageveiidende Til- 
lid til binanden, atter fornyes; men mislykkes denne Gerning, da er vort Ar- 
bejde forfejlet. og da bar vi ingen Fremtid med vort Folk i Amerika. 

Men Haabets Fugle bar, synes det mig, sjunget for os den hele Dag: Iler- 
ren liar forladi os! 

Vi gaar atter mod en gryende Dag. Derfor, Haand paa Vserket og fremad 
i Guds Navn, ja Lykke til, at 0ret maa vaue aabent for Klangen fra det b0je 
bos alle dem, der i Aarenes L0b skal sarnies for at dygtigg0res til en Gerning i 
Jesu Kristi Kirke blandt vor danske Folk. 

Lykke til, at I Lauere altid maa have aabne 0ren for de Evighed.stoner, 
som klinger gennem Tiden og mellem Tidens mange Rpster, saa I maa forstaa 
at lede paa ret Vej og hjadpe de unge til at blive ikbedte den Rustning, bvori 
de ene kan vente at sejre. Det er en stor Gerning, I er bleven betroet — udf0r 
den i Jesu Navn! 

Og Ijykke til, at 1 aldiiig skal komme til at fple Eder ensomme og for- 
ladte, og at I aldrig maa tabe Model, om der end kommer straenge og ni0rke 
Dage. Glem aldrig: 


„At I har det herligste Rejsef0lge, 
sk0nt det sig stundom vil listig d0lge.“ 

De bedste, de mest lysvaagne i vort Folk, ude og bjemnie er med i eders 
Rejsef0lge ogsaa paa de Dage, da I ingen ser. Og Herren selv med sine Engle 
vil altid vaere i det Rejseselskab, bvis Ansigter er vendt mod Jerusalem. 

Og til Lykke, Du danske Kirke, med denne Skole, her .skal endnu en 
Gang din Ti'oskah pr0ves. 

Gid Du maatte bestaa i denne Ptpve!“ 

Alt imens ban talte, lyste bans Aasyn af Glaede og Haab, og i 0jet 
glindsede en Taare. 

Der var mange flere Talere — Prof. Hornsyld, Pastor J. M. Gregersen, 
Red. M. Holst, Mr). Ziegler fra Omaha, og Mr. Bay fra Des Moines. Men det 


76 


bliver for vidtl0ftigt at komine ind paa alle disse mange Taler, Jeg skal blot 
sige, at de allesammen var prafiget af Haab og GUnde. Og Salmesangen ligesaa. 

Det hele var baaret af Lov og Tak og Pris til Gud, og derfor var det en 
velsignet Fest. 

N. P. Gravengaard. 


LIDT OM MINE TO F0RSTE AAR I DES MOINES. 

Af U. R. V ester guard. 


jpEM Dage ind i September 1897 forlod jeg Danmark for at rejse til Des 
Moines paa ubestemt Tid, og en af de allerf^rste Dage i Oktober steg jeg 
med en Himmelbjergstok i Haanden op ad Trappen til Skolebygningen i Des 
Moines, og Idev modtaget af Pastor A. Bobjerg og P. P. Hornsyld. 



PASTOR R. R. VESTERGAARD 


Nu skulde vi altsaa tage vor fremtidige Virkeplads i 0jesyn. 

Af Bygninger var der den nuvasrende 0stlige Flbj af Skolebygningen og 
Forstanderens Bolig paa det sydvestlige Hjbrne af Jordejendommen. Det var 
alt. Disse to Bygninger var opf0rt et Aarstid forud. Egnen dernde var knn 
lidet bebygget. I Syd ind mod Byen laa der knn et enkelt Hns foruden B0rne- 
lijemmet paa Vejen til Union Park. Til alle andre Sider var der aaben Udsigt, 
isfer over mod Highland Park. Dog var Kommuneskolen lige Nord for nylig op- 
fdrt. Gader var afstukne, men Brola?gning var der intet af, knn de allern0dven- 


77 







cligste Fortove af Tras. Mr. Scott, soni vel sagtcns lever demde endnu, gik med si- 
iie sorte lleste og fuldeiidte den sidste Jaivning af Jorden iid over Skolens JMock. 
Der var plaiitet eii eiikelt Ka'kke Lon kings 0stsiden, ellers fandtes der ingen 
Plantning. Lidt senere hen i det andet Aar lod jeg plaiite Elraealleeii op langs 
Sydsiden og de hvrige Tneer inde paa Ejendommen. Og Pladsen foran Skole- 
bygningen blev belagt med afskra?llet Gipiisvan*, nogle Birke og Tujaer plan- 
tedes, og Blaagraesfro blev saaet ud over liele Arealet. Med dette Arbejde var 
Clir. Nielsen, der nii er d0d, os belijalpelig. 

Efter at jeg i nogle Dage havde iagttaget Situatioiien, lod jeg Universitets- 
tanken fiyve bort med Yildga\ssene og bad deni gemme den til senere Tider, og 
det har de sikkert gjort; det er ikke ndelukket, at den kan dukke op igen, 
skal vi sige om et kvart eller halvt Aarhnndrede fra nii af, naar der ikke mere er 
uoget tilbage af os hernede ud over en meget svag Erindring, maaske ikke en 
Gang saa meget. 

Pastor A. Bolijerg og P. P. klornsyld havde holdt Skole Vinteren 1896— 
97 med Pastor N. P. Gravengaard som Tilsynsf0rende. Ved min Ankomst i 
Oktober 1897 var der ogsaa en Flok Elever med de samme Lierere. Da jeg 
forlod Danmark, var det med den Tanke, at jeg skulde lede en Praisteskole og 
ikke andet. Jeg havde forbeholdt mig frie Hajnder til at indrette denne Prm- 
steskole efter mine egne Planer og Forestillinger om en saadan. Ved min An- 
konist viste det sig, at det var tvivlsomt, om der i det hele taget var nogle 
Pnesteelever. En to-tre Stykker havde nok Tanker i den Ketning, men liavde 
dog ikke fuldt ud Rede paa sig selv i saa Henseende. Det saa’ altsaa lidt 
smaat ud med Praesteskolen. 

Dertil kom noget andet. Kirkesamfundet led endnu under Eftervirknin- 
gerne af Kirkekampen, som blev f^rt i den f0rste Halvdel af Halvfemserne, og 
som f0rte til det store Brud. Det blev sagt, at der endog var nogle af Samfun- 
dets Praester, som endnu vaklede i deres Beslutning, og som maaske vilde gaa 
over til Den Forenede Kirke. I de tleste Menigheder var Stemningen mat. 
IMange havde kun ringe Tro til Samfundets Fremtid. Dette gik op for mig i 
Lpbet af nogle faa Maaneder og kunde ikke andet end virke nedslaaende paa mit 
Sind. Det var ikke den Situation, jeg havde ventet at forefinde. Jeg kunde nu 
bedre forstaa, hvorfor Pi*£esterne Eriksen og Grundtvig ikke havde turdet ud- 
tale sig om Skolens ntermere Plan. Et Samfund, hvdr man er ved at tabe 
Troen paa sig selv, og hvor Livet af den Grund ikke r0rer sig med Kraft, kan 
umulig opmuntre nogen af sin egen Ungdom til at tage Priestetjenesten op. 
Under saadanne Forhold bliver det den enkelte, som f0ler Missionskaldet, der 
melder sig. 

I Ixibet af nogle Maaneder gjorde jeg dog den Opdagelse, at der i hvert 
Fald i nogle af Menighederne var en Del udviklede kristelighe Personligheder, 
som baade havde Evne og Vilje til at tage et Tag ved L0sningen af aandelige Op- 
gaver, og som i ingen Henseende stod tilbage for de bedste Typer, jeg kendte fra 
Faedrelandet. Udsigterne kunde vel saa ikke vasre haabl0se. Imidlertid sk0n- 
nede jeg nok, der vilde gaa nogen Tid, inden en Praisteskole kunde komme i ret 
Gajnge. Og i et saa Idle Samfund som „Den Danske Kirke“ vilde der aldrig 
blive Brug for et stort Antal Pnnster. En Priesteskole i dette Samfund maatte 
altid blive en lille Skole. 


78 


Dertil kom nu, at blandt den Flok af unge, som fandtes — den var vist 
paa en 30 Stykker — var der mange nied gode Muligheder for at kunne blive 
til noget, ikke mindst af dem, som var opvoksede i Landet. De indvandrede 
unge, som var kommen til Skolen for at la?re Engelsk, var naturligvis af blandet 
Beskaffenhed. Husk endelig paa. det er ikke saa na?r alt i denne Verden, som 
bliver til noget. Den guddommelige Udvaelgelse liar indtil denne Dag styret 
Verden. De 10ber vel alle paa Banen, men kun en vinder Kransen, siger Paulus. 
En Krans maa det viere, og en Krans er der — det er det f0rste. Det nseste 
er dette, at faa Menneskene til at l0be. 

I L0bet af den f0rste Vinter klarede det sig for os, at vi f0rst og frem- 
mest maatte tilstraebe at gtire den almindelige Ungdomsskole saa talrig og saa 
fyldig som mulig, da man ude i Samfnndet ikke ^’ilde kunne forstaa, at en 
ganske lille Praesteskole skulde kran-e saa stort et Apparat. Vilde Samfundet 
have indskrjenket sig til at holde Priesteskole alene, vilde der ingen Grund have 
v®ret til at forlade West Denmark. Fra en Side set var det jo et fuldkommen 
idyllisk Sted at holde en Skole for vordende Praester inde i de stille Skove. Men 
fra en anden Side set kunde der rigtignok gores den Indvending, at en saadan 
klosterlig Afsondring af Eleverne i Uddannelsestiden, som Livet naesten med 
N0dvendighed vilde have formet sig deroppe i Wiseonsins Skove, ogsaa havde 
sine Betaenkeligheder, naar man husker, at Priesternes Virksomhed maa falde 
derude i den bevaegede og larmende Verden. Og Praesternes Opdragelse til 
at forstaa det engelsktalende Samfund, i hvis Midte de dog vilde komme til at 
leve, vilde have varet en Umulighed. Jeg naegter ikke, at jeg en Tid havde den 
Fristelse at foreslaa Samfundet at udskille Pnesteskolen fra Des Moines og 
flytte den tilbage til West Denmark. Men en mermere Overv'ejelse af Frem- 
tidens Opgaver bragte mig dog bort fra den Tanke. 

Det f0rste Skoleaar 1897—98 forl0b roligt. For mit eget Vedkommende 
var jeg mest optaget af at sirtte mig ind i Forholdene paa Stedet og blive klog 
paa Stenmingen ude omkring i Samfundet. Det blev Bobjerg og Hornsyld, 
som udf0rte det va?sentlige Arbejde med den faglige Undervisning, hvortil de 
var vel udrustede baade hvad Kundskaber og Undervisningsevne angik. Den 
almindelige Ungdomsskole kom allerede den Gang ind i det Leje, hvori den 
siden er fortsat, maaske med Undtagelse af de allersidste Aar, hvor High- 
schoolafdelingen har n0dvendiggjort er mere fastliggende Klassedeling. Da vi 
havde Elever ligefra Konfirmationsalderen og op til mellem tyve og tredive Aar, 
af hvilke sidste nogle var ret udviklede i aandelig Henseende, var det ingenlimde 
noget let Arbejde at faa dem delt saaledes, at de kunde opnaa et tilfredsstil- 
lende Udbytte af deres Skolegang. Hornsyld havde en god Skolegang fra 
Danmark, havde taget anden Eksanien ved Kpbenhavns Universitet, og havde 
siden erhvervet sig en god amerikansk Collegeuddannelse. Paa' dette Tid.s- 
punkt kunde vi naeppe have faaet nogen, der var bedre skikket til at l0se den 
Opgave, som forelaa. 

Jeg skal nu fortaelle, hvordan det gik til, at Skolen fik det Xavn, den 
endnu baerer, Grand View College. 

Da det f0rste Skoleaar var til Ende og \'i havde klaret det f0rste Aars- 
m0de fra os, nemlig det i Omaha i Forsommeren 1898, skulde vi Laerere til at 
planlfpgge det njeste Skoleaar, samtidig med, at vi byggede den vestlige Fl0j. 


79 


Ha alle andre amerikanske Skoler udsendte en saakaldt Katalog, fandt vi efter 
fcelles Raadslagning, at en saadan Ting niaatte vi ogsaa have. Og det skulde 
jo v£ere efter de bedste amerikanske Ar0nstre. Efter at have studeret nogle 
amerikanske Skolekataloger, fandt jeg, at de egentlig ikke satte deres Lys under 
en Ska^ppe. Vi besluttede da ogsaa at lade vore Lys brande saa starkt som 
muligt. Bobjerg og jeg skulde st0be og tande de danske Lys og Homsyld de 
engelske. Vi blandede sammen baade af det synlige og det usynlige og smeltede 
og st0bte efter de fineste Former. Jeg bavde varet med til i min Barndom at 
stbbe Tallelys i en Sm0rkarne. Men det var ingenting imod, bvad vi nu st0bte. 
Det blev den rene Parafin. Da vi var fardige, skulde det hele jo have et Navn. 
Varen maatte betcgnes, f^)r den gik ud paa Markedet. Navnet Universitet 
kunde vi ikke bekvemme os til. Den danske Kirkes Skole blev foreslaaet. Men 
vi frygtede for, at dette Navn ikke var tiltrakkende nok for Ungdommen i Al- 
mindelighed. Den Del af Bymarken, hvor Skolen laa, kaldtes for Grand View 
Addition. Hornsyld foreslog da, at vi skulde ombytte Ordet Addition med Col¬ 
lege, saa Navnet blev Grand View College. Dette blev vedtaget og trykt paa 
Katalogens Porside. Heftet blev udsendt til alle Praster i Samfundet med 
j^modning om at dele det ud. Men nu trak der et Uvejr op, og et valdigt 
Lyn ramte mig. Det kom fra Clinton, altsaa fra 0st som et agt-e Dommedags- 
lyn. Jeg samlede det op og ge.mte det. det ligger endnu i min Skuffe blandt 
andre amerikanske Rariteter. Det var Grundtvig, som tordnede. „Hvor t0r 
De vove at forandre Navnet paa Skolen i Des Moines.“ Saaledes saa’ Spidsen 
af Lynet ud. Det var vedtaget af et belt Aarsm0de, at det skulde hedde „Det 
danske Universitet“. ,,Et Aarsm0des Beslutning kan De ikke rokke.“ Ak 
nej, et Aarsm0des Beslutninger er hellige og ukr^nkelige. Jeg skyndte mig at 
skrive til Grundtvig, at det, der var sket, var udsprungen af den rene Uviden- 
bed. Men til nai'ste Aar, skrev jeg, skal Universitetet ligge der bkst og fau-digt 
med alle Iferde Trommer og Piber og den bele Janitscbarmusik. Fra Clinton 
b0rtes en bendbende Torden. Uvejret var ovre for den Gang. 

Hvad det gjaldt for os om, var dette at faa Skolen fyldt med Ungdom. 
Hvad vi saa vilde foretage os med de unge, naar f0rst vi bavde dem, det blev 
vores Sag. Vor eneste Sorg var, at vi bavde de fleste for kort en Tid. Paa den 
anden Side var der andre, som kom igen. Vi bavde saa godt som alle Elever 
med til vore Foredrag, og alle fulgte de vore Gudstjeriester, som vi boldt paa 
Skolen liver S0ndag. I det f0rste Aar bjalp Bobjerg mig, i det andet Aar Jo¬ 
hannes Christiansen. Vi f0lte Savnet af en Kirkebygning. Men af og til laante 
\u en dansk Metodistkirke inde i Byen til vore Altergange. Senere laante vi 
en tysk luthersk Kirke lidt lauigere inde i Byen. Men jeg mener, vi bavde det 
byggeligst ude bos os selv, om end Rummet bavde sine Mangier. En Del danske 
Familier fra Des Moines sluttede sig til vore Gudstjenester og kom til voi*e 
M0der. Her var saaledes Mikael Lauridsen og Hustru. Jakob Esbensen og 
Hustru, H. Holm og Hustru, T0mrer Jurgens og Hustru o. fl. Senere kom 
flere Danske til Byen, saaledes C. Johansen med Familie. Fra Syd Dakota 
kom i 1898 Cbr. Nielsen og Hustru. Flere af disse er nu d0de. Familierne 
aabnede gfestfrit deres Hjem for os. Der var ingen Mislyd iblandt os. Tomrer 
L. Jensen, der blev gift med en Datter af Cbr. Nielsen, kom fra Chicago i det 
andet Aar. Der kunde mevnes flere. I. C. Bay boede ogsaa en Tid med Familie 


80 


i Byen, men rejste sidcn andetstods lien. Enkelte n0jedes med en Brpkdel af 
en Tilslutning. Saaledes ]\lr. Elchenkamp og Ilnstru, der var kommeii fra 
California. De var i0vrigt nicget veiilige mod os. 

I det andet Skoleaar naaede Elcvtallet op over dot halve Huiidrede. Vi 
var godt tilfreds, og vi mierkede stigcnde Intere.sse i Samfundet. Jeg tror, vi 
kail briige et hihelsk Billede om mange af vorc Elever. Der var dcm, der 
som Samuel fra tidlig Uiigdom af var overgivet til llelligdommeii. Der var 
andre, der som Saul gik ud for at soge efter bortlpbne ^Esler, efter Hiisdyr, 
men fandt et holt Koiigerige. Det liamdte nok, vi strakte os lidt vidt, naar vi 
fik Forespbrgsler om, livad iiu vcdkommeiide kuiide laerc paa Skoleii. En spurgte 
saaledes en Gang, om ban kuiide here Magi. Uden at bliiike svarede jeg Ja. 
Vedkommeiide havde vogtet Faar i otte Aar iide i Vestens Bjcvrge, men var 
hverkeii vild eller gal. Han saa’ meget tro.skyldig ud. Jeg fik fat i Horiisjdd 
og spurgte ham, om han kunde paatage sig at undervisc i Magi. Ja, naar ikke 
det gik altfor h0jt, nieiite han nok, ilet lod sig ghre. l.>e tog fat paa Magien, der 
afsl0rede sig som almiiidelig Regiiiiig. Nogeii Tid efter .spurgte jeg Maiideii, 
hvordaii det gik med IMagieii. Jo, det gik belt godt; der var jo af og til iioget, 
soil! var sviert at forstaa, men ban havde de bedste Forhaabiiiuger. 

Det Sp0rgsiiiaal, som bar sat senere Tider i stierk Bevaegelse, Sprcgsageii, 
var ikke fremme den Gang, hverken paa Skolen eller i Samfundet. Fnder- 
dervisniiigen var ret ligelig delt under Brugeii af de to Sprog, Daiisk og En- 
gelsk. Nogle Elever koiii for Eiigelskeiis Skyld, andre for Daiiskeiis Skyld. 
Begge Dele gik, om jeg saa iiiaa sige, op i en hpjcre Enhed uden Spor af Giiid- 
ning. Melleni Eleveriie taltes liegge Sprog i Fhniig. Ingen ta*iiktc paa, at en 
Gudstjeneste skulde ledes paa Engelsk. For iiiig at h0re l0d Eiigelskeii smiikt 
i deres IMuiid, .som var fodte i Amerika, og jeg niaa f0je til, at flet daiiske 
Sprog, de talte, for mine 0ren klaiig udimerket med den lille ejendomnielige 
Tone (Accent), hvoriiied den engelske Udtale havde farvet Sproget. Derimod 
maa jeg tilstaa, at det danske Sprog, som nogle af de ajldre talte — ingenluiide 
alle —, var en usk0n Blaiidiiig af Dansk og Engelsk. Men det er der nu gjort 
saa niegen L0jer med; jeg skal ikke oplneve niig heruver, ligesom jeg heller 
ingen d0nimer. I0vrigt skal jeg ikke her i denne Forbindelse komine ind paa 
de sidste Sprogkampe. 

Baade i Sommeren 1898 og i Somnieren 1899 foretog jeg iidstrakte Rejser i 
Samfundet og bes0gte de fieste af Menighederne. Isa?r mindes jeg mit Bes0g 
hos Pastor H. J. Pedersen i Tyler. Denne ejendoranielige og velbegavede Maud 
var allerede den Gang inde paa Overvejelser om Fremtiden, idet han aiiede de 
Vanskeligheder, som vilde opstaa, naar den na?ste Sla?gt skulde til at tage Sty ret. 
Nogen Klarhed hos ham over Fremtiden fandt jeg ikke. Jeg fik det Indtryk, 
at han merniesf saa’ m0rkt paa Stillingen og allerede havde tabt Troen paa 
Danskhedens Bevarelse. Han vilde have mig fil at udtale mig om Skoleus 
Fremtid i Des IMoines. Men deri kunde jeg ikke tjene ham. Som sindig Jyde 
turde jeg ikke spaa om de kommende Dage. Jeg niente, at hvad vi havde var 
det, der i 0jeblikket var Brug for. Fremtiden maatte saa s0rge for sig selv. Jeg 
sagde ham lige ud, at den store Maengde i Samfundet saa’ ned paa Pi-mstestil- 
lingen, var tilb0jelig til at se paa Praesten som en Tjenestekarl. Og den Be- 
tragtning skulde jo ikke opmuntre deres egne S0nner til at gaa den Vej. Det 


81 


var mig en Skuffelse, at saa goclt soni ingen af fie i Landet fctdte mcldte sig til 
Tjeiiesten. Derpaa kunde Pastor Pedersen ikke give iioget Svar. Jeg ved ikke, 
livad liaii i den Henseende tfenkte. 

Paa mine Rejser traf jeg mange ndmmrkede Ma*nd og Kvinder, som jeg 
endnn mindes med Glcede. 

Jeg tor ikke g0re disse Betragtninger og Erindringer loengere. Til Slut- 
ning vil jeg blot sige, at jeg namer et stort Haab til den dansk-amerikanske 
Ungdom.*) 

Elling Pnestegaard i September 1921. 



*) Naervserende Artikel er paa Opfordring skrevet B'm Bidrag til et lille Mindeskrift om Skolen i Des 
Moines i Anledning af dens femogtyveaarige Bestaaen og holdt indenfor et opgivet Omfang. Den dan- 
ske Kirkes Porhold behandles derfor slet ikke i mit Bidrag. Dette til Orientering for Laiseren. 

R. R. V. 


82 













E. WAGNER 

FORSTANDER 
G. V. C. 
1910-1912 


NORDENTOFT 

FORSTANDER 
G. V. C. 
1903-1910 


B. 


83 









1912 — 1915 . 


iA jeg som Forstander i F*12 kom til Grand View College, blev Skolens 
Beboere prmsenteret for mig, Det gik onitrent saadan til: 

F(trst koin der en i Sort og naesten hvidt Halsbind. 

,,lMaa jeg pr£esentere mig,“ sagde ban ikke alt for venligt. „Jeg er Pras; 
steskolen, den teologiske Afdeling, jeg er den fornemste Logerende her. — Er 
der noget, jeg kan g0re for Dein?“ 

„Jo Tak,“ svarede jeg, „livis De vil gaa lidt tilside, at Solen kan skinne og- 
saa paa mig, tak, det var dejligt. Forresten vil jeg bede Dem biere lidt over 
raed mig, for jeg er ikke saa vel bevandret i Teologiens Mysterier; men livis min 
[erede Herre vil tage tiltakke med en beskeden ,,Pris“. Og jeg rakte min 



TH. KNUDSEN, Forstande. G. V. C. 1912—1915. 


Daase from, paa livis Laag staar skrevet „Kirkeliistorie“. linn Imkkede lidt 
fornemt, nedladende, tog en ,,Pris“, nyste lidt formelt, men saa’ ellers nu meget 
venlig ml.-Og saa kom den meste. 

Det var en lang oi)l0ben Dreng, der saa’ ud til at vtere komnien liort fra 
sit Selskab. 

„Jeg er ,,the high school department'C De maa nndskylde, at jeg er 
saa tynd, men jeg bliver nok federe med Tiden." 

„Det g0r De nok," svarede jeg. „Risengr0d og Frikadeller, hvad?" 

„Ja, imdskyld", sagde han, „hvis jeg maa faa „grape nuts, ham and eggs", 
saa er jeg tilfreds." 

„Ja, ja, lidt af begge Dele, Du ser jo iid til at kunne blive til noget med 
Tiden." 


84 




Ilan siiiilte, jog syntcs, lidt flovt og kejtet, som saadan cii laiig Dreiig kan 
gore dot, og saa’ lidt skeptisk paa mig, idet ban gik. 

Den t)'edie, der kom, kuiide jeg slet ikke se; men jeg f0lte, der var noget, 
og oven i Kohet noget vaerdifuldt. 

„Goddag“, sagde det. ,,Ja, jeg er egentlig slet ikke til endnii, men jeg 
fdler dog. jeg maa proesenteres, for De ser saa venlig iid.“ 

,,Tak“, svarede jeg. ,,Det var smukt sagt af en, der ikke er til endnu; 
men da De er saa lijiertelig og im0dekommende, faar vi jo se at faa Dem bragt 
rigtig til Verden. Hvad synes De om at liedde ,,La?rerskolen“, naar De engang 
bliver f0dt ‘ 

„Jo, mange Tak,“ 10d Svaret. Og nu syntes jeg virkelig, som om jeg saa’ 
et Par straalende 0jne lyse mig im0de, og for jeg vidste af det, stod der en. 
dejlig ung Pige foran mig. 

I det sannue kom en k0n nng Mand, bnkkede, mere for Pigen end for 
mig, S 3 mtes jeg. „Maa jeg ogsaa vtere lier?“ spnrgte ban. Jeg begyndte at 
blive betamkelig. „Hvem er De?‘‘ spnrgte jeg. „Jeg er ikke,“ svarede ban, 
„men jeg vil va^re". „Hvad vil De vaere?“ „Teolog“, svarede ban, „men belst 
forel0big sammen med denne nnge Pige.“ „Ja, det ligner Dem“, svarede jeg, 
,,nien da De ser saa rar nd, skal De faa Lov at viere nied.‘‘ Saa nikkede de 
begge to og sagde Tak. Jeg sjmtes, de saa’ saa friske og sunde nd, saa jeg 
noer bavde nndladt at l«gge Maerke til en stor bred Skikkelse, der langsorat var 
kommen naermere og naarmere. 

„Hvem er Du, min Ven?“ „Jeg er Ungdomsskolen, jeg er den allerst0rste 
ber“. „Aa, er det Dig, ja Dig skal jeg isaer tage mig af. Men nu kan Du ber- 
efter bedde Il0jskolen. Du bar vel ikke noget imod Navneforandring?“ „Nib 
— jo —“ „Det er ogsaa ligemeget,“ svarede jeg, „men da Du er den st0rste, 
maa vi se at faa sat rigtig Skik paa Dig, at Du kan blive til et godt Eksempel 
for andre.“ — „Aa Tak, jeg bar egentlig ikke .saa meget Lyst til at va*re Eks¬ 
empel for andre, men skulde der ellers v.Tre noget, ,,basket bair‘, eller lignende, 

saa-‘G „Ja, nu snakker vi ikke mere om det, hverken om Ek.senii)el eller 

,,basket ball‘. Skal vi gaa en Tur sammen, for nu er der vel ikke flere.“ 

,,Nej, jeg er den sidste, det vil sige, der er nok en tre fire Stykker til, men 
de er saa tynde, saa de t0r ikke prmsentere sig, og de bar besluttet at forsvinde 
med det sannne.“ 

„Nu vel, lad dem det, men nu gaar vi en Tur sammen. Her er saa smukt 
ved Grand View College, og saa h0jt. Vi kan nfe.sten faa et Overblik over hele 
Verden her. ja ikke alene et Overblik, men ogsaa Indblik.“ — ,,Indblik“, sagde 
ban, ,,bvad er det for noget“ ? „Ja, nu kan Du forel0big b0re, saa skal jeg 
fortiBlle, og jo bedre Du b0rer, des bedre Indblik faar Du. Forstaar Du det?“ 
„N®, er det noget, jeg skal af med igen ved Eksamenf‘ „Nej, min Ven, det 
faar Du Lov at bebolde altid, om Du da ellers vil. Det vil sige, Du maa godt 
give det til andre, om Du f0ler Trang dertil.‘' — ,,Trang, hvad er. . . .“. Videre 
kom ban ikke. Han saa’ lidt mistaenkelig paa mig, og saa fulgtes vi ad ud i den 
vide, vide Verden. 

Det var Prtesentationen, nu skulde Fortsaettelsen f01ge, den, der kan viere 
baade lystelig og kedelig. Vor Fortsasttelse blev nu lystelig. Naar jeg ser til- 
bage paa de tre Aar, kan det n^mne i mig. „Lyst det er at se derpaa.“ — Men 


85 


eii Beskrivelse kan ofte blive kedelig, isa^r naar den skal vare kort. Nii vil jeg 
gore dcune kort og saa kedelig soin muligt. 

Dette Firklover, jeg her har prasenteret for mine La^sere, var det snink- 
keste Lykkens Firklover, jeg liar fnndet paa min Vej. Hvert Blad blev mig 
til Glaede, ingen af dem visnede, og vi glemte n^esten, livilket var det fornemstc, 
stbrste eller bvad. De holdt godt saminen paa Stilken alle sammen. 

I den teologiske Afdeling var det fra Begyndelsen S. D. Rodholm, der 
var den ledende, og ban og alle vi andre befandt os godt derved. 1 det sidste Aar 
lagdes Ledelsen over i ,,Faknltetet“, der nn bestod af Rodholm, Hansen, Iloj- 
bjerg og mig. Did Aar blev der dinkket rnndeligt paa Lierdommens Bord. 

Den lille ;,high school^-Afdeling, som allerede Wagner og Clara Herman- 
esn havde faaet offieielt ancrkendt (,,aeeredited“), blev f0rt, isier af Clara Iler- 
mansen, stht og samvittighedsfnldt fremad. Ilendes fine Personlighed og nbe- 
stridelige Dygtighed vil alle mindes med Tak og Ghede. 

Laererskolen blev vor sthrste Indsats i de Aar. Erik Appel var med til at 
faa den ind i faste Former, og den blev efterhaanden noget betydeligt. Dette 
vort „lille Seminarinni“ var Kilde til megen Ghnde. Der fik vore Pnnst eel ever 
deres Fordannelse, derfra Semites vore nnge Piger nd til Ferieskolen. I den 
blev 0vet et godt og dejligt Arliejde. Om Vinteren slog Ungdomsskolen tad og 
lired Ki-eds om disse tre Lan-domsafdelinger. Men fra dette Centrum og ikke 
mindst fra Centriminiets inderste Pnnkt — Pra^steskolen, gik der gode fiengende 
Gnister nd til den store Skare i Kredsene omkring. Men var dette efter Tid^ns 
Kaar en lykkelig Form for vor Skoles Arbejde, og det tror jeg, det var, saa 
glemte vi dog aldrig, at i alt levende Arbejde ligger Udviklingsmnlighedenie. 
Formen kan sprtenges og lidt efter lidt ndfolder Livet sig, antager nye Former, 
riiermer sig mere og mere Fnldkommenheden. Vi glemte ikke og glemmer ikke 
nn vor Skoles Ynggesang: Drommen om et dansk Universitet i Amerika. 

Man havde ellers bedt mig om at skrive et Digt i Anledning af Skolens 
Jnbilamm. Det kan jeg nn ikke. Men knnde jeg have gjort det, da skulde det 
blive en Hymne til Arbejdets ^Ere, til Hire for den Arbejdsghede, der var over 
os de Aar, og som altid er over G. V. C. Og saa sknlde det have vieret et Haa- 
bets Digt. Der er vel hellcr ikke Haab, hvor der ikke arbejdes. 

I denne Haabets Sang vilde jeg have tolket den fornnderlige dejlige Sam- 
mensmeltning i de nnges Hjerter af K.erligheden til det Land, der bar deres 
Vngge, og det Aandsliv, der fyldte dei-es Sj;vl. Jeg vilde have lignet det ved 
to stan’ke Ha?nder, stferke til at ba-re, varme og ti*ofaste Hamder. 

Jeg vilde ogsaa have provet at skildre den Strid i Sjielen, naar man 
troede sig tvnnget til at va^lge den ene af disse to Ha^nder frem for den anden, 
eller den Ghede, Harmoni og Frbd, naai' l)egge de to Hamder blev grebet og 
Varmen fi-a dem begge strommede over i ens egne. Hvor man ikke spnrgte, 
hvilken var Inljre eller venstre Haand, fordi, naar man staar over for et andet 
IMenneske og holder deres Hamder i sine, da holder h0jre Haand den vQiistre og 
den venstre holder h0jre. Og saa tamker man egentlig ikke mere, saa smiler 
man knn. 

Men nn er jeg ikke Digter; jeg kan nok se det altsammen for mig, men 
kan saa daarligt beskrive det, endsige begynde det. Det forekommer mig imid-* 


86 


Icrtid, at den, der kuii ndjes iiied den ene Ilaand, er ikkc naer saa lykkclig sorn 
den, der gri])er deni begge to. 

Jeg synes, jeg ser „vor Skole“ soni den, der er lykkelig ved at give dette 
dobl)elte Haandtryk. Det kaii niaaske ogsaa kaldes Arbejdets og Haabets 
llaandtryk. 

iMon det ikke er fordi, Grand View ser saa vidt og langt? Og livorfor 
nion den geir det. Er det fordi, den ligger saa hbjt og fast. H0jt i Eolkels 
IGerliglied, fast i dets Tro? Dette li0je og faste er den hemmelige, dijbe Gaade. 
Den, der er stillet, ikke af Mennesker men af Gud. Den, som ban kun kan Ipse. 

Saa er det da mere end Menneskevaerk. — Guds Vasrk. 

Lad det Vcure min Hilsen — og min Sang. 

Th. Knudsen. 


SOM IKKE SER, MEN DOG TROR. 


^I^GSiVA genneni niit Sind str0mmede der sta^rke F01elser den Dag jeg som ung 

Student for f0rste Gang gik op ad de Stentriapper, der giver Adgang til 
Ildjskolen i Danmarks gamle Hovedstad. Som det var i Gaar erindrer jeg det 
tydeligt, og nn er det dog 30 Aar siden. — Da jeg en Majdag i 1912 efter 
adskillige Aars Tjeneste i Udlandet igeii satte min Fod paa Frne Plads og saa’ 
de gamle, historiske Bygninger endnu engang, var det ikke de samme. Det, 
jeg nn saa’, var — meget mindre. Og dog var dot st0iTe. Det greb mig stmr- 
kere. Det er saa underligt at komme hjem. Naar man liar vwret borte langt 
og kmige, tror jeg man bedre kan forstaa hvad Ricliardt bar sagt om vort 
gamle Faidreland: IMaalt med Verden er det Idle, maalt med Iljertet er det 
stoi-t. 

Lad det ogsaa vwre sagt om bvad Danmark bar sat ind berovre — gennem 
ndvandrede S0nner og D0tre. Og lad det ogsaa gailde den Skole, der nn er 
25 Aar gammel. 

De Forenede Stater er jo st0rre end Danmark, Meget st0rre. Det f0rste, 
man ser af Landet — Fribedsst0tten — er saa stort, at da Oceandamperen ved 
en Drejning plndselig afsl0rede den nwgtige Skikkelse for os, var der en Idle 
Dreng og en Idle Pige, der raabte: Mor, kom og se Vorberre! De kom fra en 
sja‘]landsk Prasstegaard og havde aldrig set Vorberre. Men de maa sagtens 
liave h 0 rt om bam. 

Paa en Maade kan vi faa Del i en st0rre Verden berovre. Et st0iTe 
Sprog — Adu-denssproget maaske — et st0rre Folk, st0rre IMuligheder, st0rre 
Fremtid. Nogen taler ogsaa om st0rre Penge, men det kan jeg ikke faa min 
Mnnd til at sige. For naar det tnnge kommer over mig, synes jeg, at Pengene 
bar drce])t mit Folk. Vejen fra Fattiggaard til Herregaard er livsfarlig. — 
IMen det er i mere end en Forstand store Forbold vi lever under ber i United 
States of America. Der er. Plads at r0re sig paa. Som Eksempel kan man 
mevne en Idle Rejse, ikke fra Hav til Hav, men blot en lille Udflugt fra Seattle 
til Los Angeles med de b0je Palmer; Dag og Nat og Dag igen gennem endel0se 
Skove, bvor Bj0rnen endnu lever i Fred, over niiegtige Bjasrglande. Det er 


87 




storslaaet, og det er sk0nt. Den, der liar set Mt. Rainier og Mt. Sliasta i deres 
hvide KL'eder, glemmer det aldrig. Man kan ikke se dette vieldige Land — og saa 
blive siddende i sin Smaalighed. Jeg begriber ikke, at man kan. Er det muligt 
at glemme den Mississippidal, der er saa stan-k, at den, oin den vilde, na^ten 
knnde bame alle Jordens Folkeslag? Der er .jo dem, der ikke faar det at se; 
og der er dem, der ikke l>an se det, selv om de faar det at se. Den Kone, der 



C. P. H0JBJERG. Forstandet G. V. C. 


f01te sig saa skuffet, da hun endelig en Cxang naaede nd til det Stille Hav — det, 
vi kalder Pacific Ocean — at hun ndbrod: Men Herregud! er det virkelig ikke 
stbrre, hun har en Del Slagtninge hist og her. 

i\Iaalt nied Verden er det lille. Men vi skal jo slet ikke maale os ined 
Verdcn. For den Storhed er ikke en iMark vierd. 

Pin af Lairerne ved Harvard skrev engang noget om, at han kunde f0le sig 
helt ulykkelig, naar der kom P"olk og bad om Lov til at ,,se“ Skolen. Deu 


88 









dci* skriver disse Liiiier liar kim set et Glimt af Landets leldste Uiiiversitet, dct 
iiaviikiindige Saxle for vesterlandsk Livrdom. Men det kan ikke fejle, at de 
airvcnrdige Bygiiiiiger, der ligger deroppe paa de skovkkedte Bakker ved Boston 
og ser nd over Atlanterhavet, er va:*rd at se. Saa vidt jeg ved, er det en hel 
Verden for sig. Saa meget liedre taler det for Anierikas IManddoni, at Harvard 
0innier sig ved at blive forevist. 

Det er jo nenilig ikke Horesalene eller Marniortrapperne eller de vaddige 
Bogsanilinger, der skal redde vort Land fra den Undergang, der truer alt det, 
der lever. Redningen skal konnne fra den Aand, der raader, hvor vi feerdes. 

Man kan godt se Grand View College. Det er en anselig Sanding af Byg- 
ninger, gmpperet om Lntlierkirken. Det er ikke bygget belt fa-rdigt endnu, 
men det er i Gang. Skolen ligger lotnnere end nogen anden Htijskole her i 
Iowa’s Hovedstad, de to Ibiiversiteter ikke fraregnet. Vi bor i en stor Have, 
hbjt og frit og roligt, ined stor Hdsigt; i de senere Aar isan’ opad. Vor Festsal 
er pragtfnld, naar den er fyldt til sidste Plads af lyttende Ungdom. 



GRAND VIEW COLLEGE. NUV/ERENDE SKIKKELSE. 


Og vi bar faaet Penge nn. En stor Snni, og den vil voxe. Og soin don 
voxer vil Kanipen blive liaardere. For Tilvan-elsen. For vi lever ikke af alt 
dette. 

Derfor sigeri jeg, at jeg kan ikke se Skolen. Men jeg tror paa den og 
maa liver Dag stride for den Tro. Den staar og falder med min Kristentro. 
Slipper jeg den, kan jeg ikke se andet end Pnerie her. Saadan laa det hen for 
100 Aar siden. Jo stierkere de ydre Beviser bliver for Skolens Kriefter, des dj^- 
bere maa jeg sjge ind for at fastholde den indre Overbevisning om vor 
Fremtid. 

Jeg tror, at Skolen har ndrettet noget i de 25 Aar. Men jeg kan ikke 
se det. Vil nogen spo'rge niig om Beviserne, bliver jeg tavs. — Vore Sange har 
levet her, og vore Salmer. Huset har rystet, naar de nnge sang. Og her har 
vagret baade Leg og Latter. Ogsaa herovr-e har hnn til Tider kunnet le saa 
hjerteligt, at alle Lainker brast. Men under Munterheden har der ligget strengt 


89 








Arbejde. Det cr dot haarde Arbejde, der iiier end noget aiidet nieniieskeligt 
ha.r lioldt os i Live. Kmi geiinem Arbejde fbdes Sang. For Resten og Bcni. 
At ))()je sig under den Tngt giver en rank Ryg. 

Sknlde jeg skrive Skolens Historic, vilde et Kapitel konime til at liedde: 
Det tunge. Der cr nogen, der bar m0dt Lidelsen indenfor dissc Enenicerker. 
Sptendingen og Sknffelsen, Angsten og Soi’gen bar bojet mere end en Maud 
lier. Den Historic vil aldrig blive skrevet, og de Navne vil snart blive glemt. 
i\Ien ad bemmelige Veje er de gaaet ind i vort Folks Historic. Der er en Sorg, 
der ikke er til D0den. Der er mange fine Navne skrevet i den Bog. Det t0r jeg 
staa inde for, .selv o»u den er forseglet. Der er Kvindenavne med. 

Naar velsindede Mamd nndertiden bar sagt niig, at det bele var ingen- 
ting vanxl; de nnge, vi sendte nd berfra, var ikke en Trevl mere vaerd end da 
de kom. da bar jeg maattet gemme mig langt inde i Tilvterelsens bemmelige 
Egne. Jeg bar maattet Inkke min D0r. Og jeg bar oplevet lidt af bvad 

THEOLOGISK FAKULTET. 





V. S. JENSEN. 


C. P. H0jBJERG. Forstander. 


den Gilds IMand i Danmark engang aandede nd over et lidende Folk: saa Inkke 
maa med Flid jeg tit for Verdens Klarhed 0jet mit, naar Hjertet skal bnsvalcs. 
Verdens Klarhed er, synes det mig, alle de Rpster der siger, at det nytter jo 
ikke noget. For det er soleklart, at de bar Ret. Der er jo Skoler nok i Lan- 
det, der rager bimmelbojt op over vort lave Hns. Vort Modersmaal kan jo, 
som en af vore store Landsimend engang skrev til Skolens Forstander (bam, 
der nn er Finest i Ryslinge), ikke skaffe Snl til et eneste Stykke Mad. Og det 
kan vore Fiedres Tro beller ikke. Og det, Grnndtvig bar skasnket os, kan jo 
heller ikke betyde noget i dette vteldige Land. It amounts to nothing — det 
belober sig til Nnl ■— som en herd Mand engang skal have sagt her paa den 
danske Kirkes Grnnd. Jeg ved det altsammen, og jeg f0ler mig overv'addet 
af alle de kolde Regnestykker, og jeg indrpmmer, at det er n0dvendigt at 
sadte sit Haab til det akademiske og alt bvad den store Verden i det bele vil 
anerkende og stemple som K0d af sit K0d, Knltur af sin Knltnr. Ja, Linen 


90 





niaa l('0)es ud; vi kan iimuligt faa nogen rigtig Betydning for den st0rste 
Republik i Yerdeii, med mindre vi voxer saa iiieget i llbjden, at vi faar baade 
Ret og Grund til at tildele den filosofiske Doktorgrad. Saa kan vi. Det er 
^ erdens Klarlied. IMen jeg Inkker mine 0.ine. Og jeg tror paa noget andet, 



men ganske vist under dybe AnRegtelser. Men.s jeg skriver disse Ord, der 
.staar her. h0rer jeg inde fra en af Skolestnerne en stjnrk Sang, ledet af en 
]\Iand, der aldrig har set Danmark. De synger: Hojt ovei- Sol paa sin Kon- 
ningestol-end bans Bue liar klangfiilde Strenge. 

I den Retning ligger det, vi tror paa. Dersom Danmark anede, livad 


91 




























Iridsatseii er vaRrd, vilde vort Moderfolk seiide os en Haaiidfuld af de dy^igste 
]\kaiid, Laiidet kiinde opdrive. ()g vort Udvandrerfolk vilde sende os dets bedste 
Sbiiiier, dein der liar dnikket Maiiddoiii af Ainerikas Bryst, og dc vilde rejse 
en Ordets Skole her paa to Sprog, saa det engang skulde unerkes fna Hav til 
Hav. Og vore rige Miend vilde bygge os en Borg nied li0je Taarne. Og der 
vilde koinme Tranigsel over os, for vor Ungdoni vilde sprienge Mnren indenfra. 
IMiend fra Vesten sknlde her mdde Manid fra 0sten til en Kamp paa Liv og 
D0d for de Forenede Staters Frenitid. For den ligger i de imges Haand. 
Danmark, vor Moder, sknlde tiltale Ainerikas Ungdoni, saa Klangen af det ikke 
sknlde d0 i Tnsind Aar. Og Ainerika sknlde tiltale vore B0rn paa sit eget Tnn- 
gemaal med den Myndiglied, Sproget bar ejet siden Washington og Lincoln og 
Wilson stod i deres Mandoiiis vivldige Kraft. 

Jeg kan ikke se den Skole, men jeg kan endnn ti'o paa den. Jeg bar 
oplevet lidt af den. I enkelte Timer bar jeg set det glinite af Ould fra Taar- 
nene. Jeg bar set det i de nnges 0jne og b0rt det i B0nienes Sang. Jeg tror 
fremdeles paa en Ungdoni der ikke lam madtes af noget ringere end Livsens 
Br0d. Jeg tror endnn paa en noversknelig Flok af nnge, der kan glemme 
sig selv, men aldrig kan blive trad af at tjene det Folk, der samler sig under 
Stjemebanneret. Mine 0jne ser nd over de sna*vre Grmnser, den kolde Forstand 
sadter, og jeg skimter en ny, stor Sbegt, der bar Mod til at viere Aandens Tje- 
ner i en syndig Tidsalder, Gnds Tjener i en dddsiiiffirket Verden. Vort Mo- 
dersmaal skal blive Tjener for et Aandsliv, der benter sin Ungdoni fra de dy- 
beste Kilder — her i de Forenede Stater bcnge efter ,at vi bar lagt os til 
Ilvile, vi der nn snart a'ldes. Det Livssyn, der i det 19 Aarbnndrede blev 
skcxmket Danmark ved Vartovpi\xsten, skal berovre rande vor Udsigt i Tnsind 
Aar. Og dot skal van-e vort Indskud. Skal Kingo’s og Brorson’s og Grnndt- 
vig’s Salmer ikke leve berovre saa lanige Korsbanneret vajer over Danmark og 
S0iiderjylland ? Gnd signe de Forenede Pristater og vort gamle, fribaarno 
Iljcmland ! 

Dor var engang en, der sagde: Se,, IMarkerne er allerede bvide til Ildst. 
Bail saa’ der ikke, men ban troede det. Tfcd.s Samaritaneriies Usselbed. For 
ban iroede i>aa Faderens Kierligbed og paa bans .^Iniagtsord. Det alene giver 
et stort Udsyn. Grand View lever endnn. 

Carl P. H0jhjerg. 


92 


VORE H0JSKOLER. 


DANEBOD. 

Ell Karaktcristik ved Jens B. Johansen. 


'Tjf vintcreii 1888 levede her i den danske koloni paa Miniiesotas prairie en lilie 
^ fiok memiesker, der mente ined iiogeii griind at kuime kalde sig den danske 
kirkes born, men omstaendigliederne og fattigmandskaar havde f0rt til, at det 
i denne vinter var blevet saa knngende koldt som ingensinde f0r; selv sol- 
straalerne denide fr0s, og hjertevarmen i inenneskenes bryst blev iimsten til 
is; ret en fimbulvinter i aandelig forstand, som ved nytaarstide alt havde varet 
i 13 maaneder. Ingen kan vel iindres over, om et klageraab, „koni os tilhja3lp‘% 
koni til at lyde herfra, og langt liorte i 0st var der en mand med et lydh0rt 0re, 
der h0rte r0sten og svarede, „jeg komnier“. Og foraaret oprandt oimsider med 
varme solstraaler og t0brud, og i menneskehjerteriie laa det smilende haab 
og ventede paa Siedemanden, og nn koni ban, og redskaberlie havde han i be¬ 
hold, baade spade og hakke; den mand gravede dybt i muldet og lagde sit 
sa^defr0, og Gud gav spire- og voksekraft, og i sommerens l0b voksede der op af 
jorden det dejligste tra^ og menneskene sogte skygge og ly under dets grene 
og hjalp siedemanden at baere vand til at vande trieets r0dder, for det var 
temnielig t0rt efter den lange vinter; men vandet, der brugtes, blev taget af 
Uvets kilde, og traiet vokste og blev de ,,Danskes Tr0st“, Danebod, og siede- 
manden var pnesten Hans J0rgen Pedersen, Gud ghede bans sjoel i de evige 
boliger. 

Jeg skal ikke her give en karakteristik af pastor H. J. Pedersen, ej heller 
af de 0vrige forstandere, Danebod har havt i de forl0bne 33 aar, men bare 
lige mevne, at det jo i alle tilfadde er det ejendommelige i tankelivet hos den 
eller de niamd, der kommer til at lede eller staa for styret ved en skole, der 
konimer til at give denne sit sieriira-g, og som pastor Pedersen var besjielet af 
tankeii, „Gud er Kau-lighed“, og „Ilan, som har hjulpet hidindtil, han hjielper 
nok herefteP', saa blev dansk kristenliv grundlaget for arbejdet i h0jskolen fra 
begyndelsen, og skolen blev en tl0j af kirken, og i dens ly voksede menigheden 
frem, og det ideal har Danebod stilet henimod i tidernes l0b saavel under 
privat som under folkeeje, og det er vort haal), at den niaa fortsiette i samme 
spor i fremtiden, ti kun da kan den komme til at opfylde sin mission: at vame 
en voekkende rdst blandt vort folk i dette land; kun paa dette grundlag kan 
den arbejde trygt uden fare for at gaa tilgninde i realisihens mudrede vande. 


93 




T eii tid soin vor, hvor ansvarsf^lelsen er saa lidet vaagen, at selv mange 
foiwldrc ikke eiigaiig cr sig bevidst at have iioget som heist ansvar endog 
over for deres egne iMhms aandelige velfa?rd, hlivcr det dobbelt n0dvendigt for 
os, at vore h0jskoler l)liver tro imod den opgave, sorn er dem tildelt. 

I reel og folkelig henseende bar hdjskolon selvf0lgelig maattet nn'dergaa 
betydelige forandringer i henhold til vort folks ndvikling her i landet, saa 
heri er den nn meget forskellig fra, hvad den var, da den f0rst begyndte sit 
arbejde, ti inedens det i mange aar mest var nnge indvandrede fra Danmark, 
der sbgte til den som eleven, saa er det nn hovedsagelig nnge mennesker, der 
er fddt og opvokset her i Amerika. der melder sig, og da disses ndvikling har 


/ . 



DANEBOD H0JSKOLE. 


gaaet for sig under belt andre forhold end deres, der er indvandret, saa hai- 
det vaf'ret nhdvendigt at hegge arbejdsplanen derefter ogsaa paa aandslivets 
{folkelivets) omraade. 

Elevei-ne maa jo tages paa det stade, hvor de staar, om det skal lykkes at 
f0re dem videre og bdjne deres liv, dette gdr ganske vist arbcjdet sva3reie for 
skolens ledere i nntiden end tidligere, da det jo er en n0dvendighed, at disse 
ikke alene lever rigt og fnldt med i dansk aandsliv; dette er jo en livsbetingelso 
for at knnne bibringe den her i landet fbdte nngdom forstaaelse af den arv 
af aandelig rigdom, som ligger tilrede for dem fra faedrene, om de blot har mod 
og hjertelag til at tage imod den og s0ge at gore den frngtbringende i deres 


94 










egx't liv: men de (skolens leilere'' maa ogsaa have fonidsietninger for at kiinne 
leve mtxl i og have forstaaelse af amerikaiisk aandsliv (folkelivet). thi kun da 
evner de at modes i hjertelig samklang med den kterlighed til land og folk, 
som giver sig tilkende hos den nngdom. de skal arl>ejde for og med i skolen. 

I'dviklingen liar saaledes fort det med sig, at det er hleven eu bydende 
uodvendighed, at de to sprog. dansk og amerikaiisk. maa saavidt miiligt ^■;ere 
ligestillet i arliejdet. og det lader sig fiildt iid gin^e. saameget mere som de to 
folkeaander, den danske og den amerikaiiske, slet ikke vil fortnedige eUer donii- 
nere over hinanden. de kaii meget go«.lt gaa side om side eller haand i haand 
i arbejdet, dette viser sig klart her paa Danelaxl under ledelse af pastor Am- 
nientorp og liustni. 


NYSTED HOJSKOLE. 


er nii over en Menueskealder siden. Xysted ^lenighed aflioldt sin vist- 
nok forste Hostfest i Skoven langs Oak Creek ved XVsted. Sangen lod 
frejdig og glad. Der var Klang af Fremtidshaab i Talen. Det var taknemligi' 
danske ileimesker. som sang og talte. Takkende Hostens Heri*e for ..hvad han 
vokse lod i Vang for Ordet og for Livet." Vi var luesten alle unge, kraftige. livs- 
niodige Mennesker. der havde gjort et trofast Arbejde for at ..Hosten her* kiinde 
blive god. Jeg veil ikke. om vi allesammen var klar over, at Herren ikke kan 
veDigne et Xiil. men at vi maa gi're et Arbejde selv. for at Herren kan hegge 
sin Velsignelse deri. Pnesten havde talt om. ,.Hosten her og Hosten hisset". 
Derefter talte en iing Farmer om. at ligesom der skulde gv'res et Arbejde for 
Hosten her. skulde der ogsaa glares et Arliejde for ..Hosten hisset *. sinrlig 
blandt Bom og Unge. Han bragte denned Six^rgsmaalet frem om at oprette 
en dansk Folkehojskole i Xysted i Lighed iiieil Hojskolerne i von Fanirelaiid. 
Der var sikkert ikke mange i Forsanilingen. som havde Forstaaelsen af Hoj- 
skoleus Betylining i Danmark. To eller tre havde vjeret paa Hojskole lijemme. 
Resten kendte. saa vidt jeg veil, ikke noget til Hojskolen. Af uogle blev det 
ogsaa hivvdet. at saa skulde Skolen viere amerikaiisk. men Flenallet var klar 
over, at som amerikaiisk Kundskabsskole kiinde vi ikke maale os med de mange 
Skoler her i Landet. At den skulde vtere ..en Skole for Livet*', for Livsoplys- 
ning. det kneb det med at gi're foi*staaelig. og det gor det vist for manges Veil- 
komniende den Dag i Dag. for ,.den liar aldrig levet, som klog paa det er blevet. 
han forst ej havde kan*.*‘ ..Den gnvder ej for Guld, som ej Guldet saa'*'. 
Ikke desto niindre blev det Ix'stemt at begynde Xysted danske Folkehojskole. 
og endnu i Dag iindrer det mig. at det blev til Virkelighed under de davai'ende 
Forhold. Blev og er endnu en Virkelighed. trods ^fisforstaaelse. sniaa Evner 
og smaa ilidler til at begynde med. Ydi-e Kaar gi>r saa meget for en Skoles 
Fmiigaiig saavel for deni, som arliejder ved Skolen. som dem, der liesiiger 
den. (Dog gtelder dette ikke for de senere Aar). Dette og saa ^laiigel paa 
Forstaaelse var hoveilsagelig Gninden til. at Skolen havde trange Kaar un¬ 
der de to forste Forstandei'e. Denned maa ikke forstaaes. at Geraingen var 
frugtlos, for det havde sikkert sin Betydiiing. at der niaatte kiempes og blev 


95 




k.Tmpet for Sagen, saavel af Forstancler og La^rere, som Nystecl Meniglied. 
Og inegcu St0tte blev yclet af alle Menigheder i 7de Kreds. I Pastor H. C. 
Straudskovs Poi’^staiidertid vandt folkelige M0der et mere maalbevidst Prieg. 
Den senere saa vidt bekendte 8de Septemberfest begyiidte iiiider Strandskov, 
og bar van^et aflioldt bvert Aar siden. Nysted H0jskoleforening blev dannet 
med det Formaal at stptte Skolen med $1.00 Bidrag for bvert iMedlem aarlig. 
Sanime Foreuing lioldt sit Aarsmode 8de .Septembei’, og dens Medlemsantal 
voksede til ca. 400 Medlemmer, spredt ovei^ de fleste Nord Stater, fra Chicago 
til Los Angeles, Calif. Som et Bindeled mellem de spredte Medlemmer ndgav 
Forstander Dorf et Idle Hefte, ,,For Dansk-Amerikansk Il0,jskole“, .som udkom 
3—4 Gauge aarlig. Der bndes „Gnld-Korn“ i di.^se smaa Hefter. I f0rste 
Ilefte findes Mgende A^arsko: „Der er og vil altid van^e A^anskeligheder for 
et H0jskolearbe,ide her. — Alligevel bbr man ikke lade noget nforsbgt i Ret- 
ning af at arbejdc for Kirke og Skole. Tidcn er dyr. En stor Ungdom er vok- 



NYSTED H0JSKOLE. 


set op berovre og er nu kommen til Skelsaar og Alder, reddes den, vil Fadrene, 
som bar stiftet Menighedei* berovre, ikke have arbejdet forgaves. Men tabes 
den nu voksne Ungdom, er i og for sig alt tabt. Faar vore Skoler ikke i de 
na^miest kommende Aar anderledes Tilslutning end tidligere, vil det vare me- 
ningsl0st at arbejde videre. Men megen god Sad er saaet og vil blive saaet un¬ 
der Graad. — Gud give gyblen Host under Fiydesang.“ 

I „Indledniugsforcdrag paa Pigeskolen“ (i .samme Hefte) siges: „H^blet 
fabler ikke langt fra Stammen“. Det nytter kun lidt at vi triller ben under 
et andet Tra*, tbi det vil snart kendes, at der b0rer vi ikke bjemme. Vor 
Natur er nemlig en anden end den ildfulde Italieners eller den snu Spaniers, 
vi er beller ikke som de overlegne polerte Fran.skmauid eller som den selv- 
l)evidste Englander, beller ikke er vi som den ,,smarte“ Amerikaner. Nej, vi 
er deii sindige, rolige Dan.sker, lidt for beskeden maaske, lidt tilbagebolden, og 
for lidt af Selvsikkerbed er vort Kendemarke. Alen bvis vi da er en normal 
Dansker, saa vil der i vor Karakter Andes noget af den 0mme Samvittigbeds- 


96 




fiildhed, ikke saa lidt Troskak og -^rlighed, og deime Natiir, soin cr blevcn 
vor, har vi arvet fra. ct Folk, som kaldes dot danske. Saadan i Almiiidelighed 
er den Prugt, det danske Stanitra* barer, og det kan ikke lijalpe, at vi s0ger 
et andet Folkestanitra, thi vi kan ikke bare os selv at kende ved at tage Plads 
i Skyggen af det, tlii dets Natnr er en anden end vor. Skal vi derfor pr0ve, 
hvad den Natnr, soni er vor, du’r til, da skal vi tAlge vort Folks Udvikling, da 
skal vi se lidt paa, livad det bar villet, livad det bar kampet for og faaet 
kart, se, livad Skr0beliglieder, de har lidt under og livad s0rgelige F0lger det 
liar baft, og da ser vi et Folk, hvoraf vi daniier et Spejlbillede, da laser vi oni 
os selv i denne store Folkebog, og vi f0res til at tanke over vort eget Liv, thi vi 
ved jo, at ^]blet falder ikke langt fra Staiiiinen.’' 

En Ting niaa ikke gleiiinies, naar der er Tale oni Arbejdet ved Nysted 
Il0jskole, og det er Martsstavnet, som H0jbjerg fik i Gang, og soiii aflioldes 
iiniiddelbart efter Vinterskolens Slntning, saa at Elever, som vilde, knnde del- 
tage; men ellers niest beregnet paa Folk af alle Aldre. Jeg tanker mig Marts- 
stavnet var for os, livad Liselundm0derne var for vore Landsmand i Danmark, 
og vil sikkert mindes nied taknenilig Glade af Deltagerne, som i en Ugestid 
knnde synge og samtale med Vernier og lytte til det bedste, vore dygtigste Ord- 
f0rere kiiude bringe. Om jeg busker ret, var der 110 Deltagere et Aar. Mange 
Optegnelser bar jeg fra den Tid, som tit glader mig og fylder min Sjal med 
Tak til Gild og iMennesker for, hvad jeg tik Lov til at deltage i. Ja, megen 
god Sad er saaet paa Nysted H0jskole, og naar jeg tanker paa den Ungdoin, 
som liar vanat under dens Paavirkning, li0rer deres Sang og vaagne Interesse 
for, hvad der er aalelt og godt, da bestyrkes jeg i Bevidstheden om, at her er 
ikke arbejdet forgaves. Mange adle IMand og Kvinder ved jeg, har yjort et 
trofast Arbejde under Ansvar for Gud, det danske Folk og afiierikanske Sam- 
fund. 

Et maa endnu omtales, og det er Torsdagsni0derne, som aflioldtes liver 
Torsdag Aften og blev et udimerket Forbindelsesled mellem Menigliedeu og Sko- 
len. Unge og Gamle deltog. Forstanderen f0rte Ordet, og Sang og Samtale 
vekslede. Saa en Kop Kaffe og der sluttedes med Aftenandagt. Det er utan- 
keligt for mig, at saa nieget trofast Arbejde for en god Sag ikke skulde have 
stor Betydning for Fremtiden. Ja, Gud give gylden H0st under Frydesang. 


SOLVANG, CALIFORNIA. 


Efteraaret 1910 mddtes J. M. Gregersen, Pastor B. Nordentoft, Barer P. P. 
<31 Homsyld og nogle Lagniamd i San Francisco og dannede en Kolonifor- 
ening, livis Formaal var at beg^aide en dansk Koloni i California; og i Efter¬ 
aaret 1911 begyndte denne Koloniforening den danske Koloni; Solvang, som 
ligger i Santa Ynez Dalen, Santa Barbara County, Calif. Den dejlige Santa 
Ynez Dal er omgivet af lave, delvis skovkla^dte Bjerge og h0je Bakker — den 
stedsegr0nne Eg er et fremberskende TrcT i Dalen, paa Bjergene og paa Bak- 
kerne; men Trfearterne, som trives paa Egnen er ellers mangfoldige, og Blom- 


97 




sterfloret ei* rigt og inaiigefarvet. Santa Yiiez I^locten, sotn geniicmstt^mniet* 
Dalen, er med til at g()re deniie end mere natursk0n, og saa vidt som man 
bruger Vandet af den til Overrisling, er den med til at frngtbargbre Markerne 
i Kolonien. 

Ungdomsskolcn i Solvang. 

Samme Efteraar, som Kolonien blev begyndt, blev der bygget et Has 
ved Siden af Hotellet, som inden sine Vc^gge sknlde give Rum for en dansk- 
amerikansk Ungdomsskole. Pastor B. Nordentoft blev Forstander, og Pastor 
J. M. Gregersen og P. P. Homsyld blev Laerere paa Skolen. 

I 1914 tik Pastor Nordentoft rejst en ny, stor og smiik Skolebygning. Den 
fik Na\Tiet: 

AUerdag College. 

Paa en sau’deles iiatursk0n Plads nord for Byen blev Skolen lagt. Er, 
Parkanlreg af en ejendommelig og storslaaet Sk0nlied og en frugtbar og stor 
Frugtliave omgiver nu den anselige Skolebygning. 



ATTERDAG COLLEGE. 


I de 10 Aar, Pastor Nordentoft var Forstander for den dansk-amerikanske 
H0jskole i Solvang, var den bes0gt af 354 Elever, livilket maa kaldes et godt 
Resultat, ikke niindst naar man busker paa, at de vanskelige Krigsaar er med i 
Beregningen her. Ikke faa af Eleverne bar vjeret paa Skolen 2 a 3 Vintre; og 
altid bar de vreret glade ved Atterdag College, fordi de stadig bar baft den F0- 
lelse, naar de kom der, at her blev de omsluttet, som et godt Hjem omslutter 
sine B0rn. Det er den bedste Anbefaling for Atterdag College, at dens gamle 
Elever bolder af den og tit rejser langt for at komme der igen. 

Der er tiere af den danske Kirkes Pnester, der bar vieret Lau-ere paa 
Skolen i kortere eller bnngere Tid. Jeg vil nrevne: L. Henningsen, som endnn, 
trods sin teminelig h0je Alder, varetager sit Arbejde med usvsekket Friskhed 
paa Skolen, A. Bobjerg, Carl J0rgensen, P. J. Madsen og Chr. Andersen. 

I Marts 1921 opsagde Pastor Nordentoft sin Priestegeming for Menig- 
beden i Solvang med den Tanke, at ban vilde rejse til Danmark og optage en 
Praestegerning der. 

Efter at Menigbeden havde kdbt Skolen, bad den Pastor Evald Kristen- 
sen, Viborg, S. Dak., komme at blive dens Praest og tillige overtage Forstan- 
derpladsen paa Atterdag College. Pa.stor Kristensen sagde Ja til Kaldet; og 


98 




han har nu overtaget den ansvarsfulde Stilling soni Pra^st og Skoleforstander. 
Pastor Kristensen har gode Betingelser for at lede Atterdag College som dansk- 
ainerikansk Folkeh0jskole saaledes, at Eleverne kan faa en alsidig Uddannelse 
baade i Dansk og Engelsk; og gennem gode Foredrag og ved Samliv med For- 
standerfolk og Larere vil de faa Lejlighed og Hjadp til at leve et rigt og 
skhnt Ungdoinsliv, som kan faa afghrende Betydning for Manddommen, der 
f0lger efter, og for vor Folkegiaippes hele Liv og Virke herovre i vort nye, store, 
rige Hjemland. Vor Ungdom kan ikke blive for godt forberedt til den- store 
Gerning, der ligger for den: at vare med til at bare vort Land, de Forenede 
Stater, ind i en ny og dejlig Dag. Det er det, vore dansk-amerikanske Folke- 
h0jskoler vil gore, hvad de kan til, at vor Ungdom kan blive dygtiggjort til. 
Skolen paa Atterdag College er for baade nnge Karle og unge Piger, og det bar 
altid vceret saaledes, og er endnn saaledes, at aldre Folk var og er velkommen, 
om de har Lyst til at va're med. Atterdag College er den eneste af vore dansk- 
amerikansk Folkeb0jskoler, der bar et 5 Maaneders eller rettere et 20 Ugers 
Kursus. Skolentiden er fra 1. November til 19. Marts. 

Jens P. Jensen. 



PASTOR 1. A. HEIBERG. 


99 





DEN DANSKE KIRKES B0RNEHJEM. 


B0RNEHJEMMET I CHICAGO. 




> 0RNEriJEMSSAGEN blev saa at sige lagt for Samfiuidcts D0r ved en 
lille Tildragelse i August Maaiicd 1884 i Chicago. En Moder til fire sniaa 
B0rii laa paa sit yderste, Pastor A. S. Nielsen og hendes bedr0vede Maud sad 
ved hendes Leje, da vendte hun sig til Pra^sten og sagde: „Ja, jeg d0r gerne, 



DET F0RSTE;DANSKE B0RNEHJEM 1 CHICAGO. 


men mine stakkels B0rn!“ Pi’cVsten svarede da; „Er det saa, at din Udgangs- 
time er kommen til at vau’e hjemme hos Herron, da Ka'i’c! d0 kun rolig; for dine 
smaa skal der med Guds Hja'lp blive shrget“. Da aioderen var d0d, gik Pastor 
Nielsen rundt til enkelte Mcdlemmer af Trinitatis Menighed og fik samlet 15 
Dollars, og en tidligere Diakonisse fra Kobonhavn, Elisabeth Nyrup, fandtes 
villig til at overtage B0rnenes R0gt og Pleje. Hjemmet aabnedes den 12. August 
1884. Paa Samfundets Aarsm0de i Clinton, Iowa, samme Efteraar lilev det 
optaget som Samfundssag. 


100 













]\ran havde forst lojet en Lejliglied, incii k0bte saa senere et 2 Etages 
lliis paa Maplewood Avc. 1905 byggedes det ny Hjein paa Evergreen Ave. 
bet ved Humboldt Park, her ejer Hjemmet nii 6 Byggegriinde, paa de to ligger 
Iljemmet og de andre 4 er udlagt til Legeplads og Have. 1915 blev der fore- 
taget cn Udvidelse af Hjemmet, livorved det blev foi’St0rret eii tredje Del og 
nu kuiide rnmme 48 Bdrn, hidindtil havde der kun vairet Plads til 32. Denne 
Udvidelse kastede 5,800 Dollars og blev dtekket ved en Arv paa 12,800 Dollars, 
som Hjemmet inodtog samme Aar. Nn staar Hjemmet med Bygning og Grnnd 
og VcTrdipapirer til en samlet Yfebdi af 51,894 Dollars. De Idbende Udgifter 
var sidste Aar 6,643.85 Dollars; disse kom ind ved 1,742.00 i Gaver fra :\Ienig- 
beder og Poreninger og enkelte; 1,665.50 fra Skvgtninge af Bornene; 2.489.51 
ved ,'’,tag day“ Indsamlingen; 692.16 i Renter; og 150.00 fra National Festen i 
Chicago. 



DET NY B0RNEHJEM 1 CHICAGO. 


Der bar til Tider v^eret saa mange som 48 B^rn paa Hjemmet. Allc er 
fra Chicago og komnier mTsten ndelukkende fra Hjem nden for Menighederne 
og ofte fra meget fors0mte Hjem; det er altsaa en Mission, som den danske 
Kirke 0ver blandt Landsmamd i Chicago. Hvor mange B0rn der i de 36 Aar, 
Hjemmet har bestaaet, har vaeret paa Hjemmet, kan ikke opgives belt nojagtigt, 
da der ikke foreligger nogen Fortegnelse over Bornene fra de f0rste Par Aar, 
dog har der raindst v®ret 400 B0rn; af disse er nu storste Delen spredt nd over 
Landet. Drengene s0ger vi saa vidt mnligt at faa. anbragt paa Landet .og Pi- 
geitne her i Chicago, hvor vi bedre kan f0re Opsyn med dem, indtil de bliver 
myndige. Styrelsen af B0rnehjemmet s0rger for. at faa dem anbragt i en god 
Plads efter Konfirmationen, saafremt der ikke er en Fader, eller,Moder levende, 
som kan tage sig af dem. . . ■: r - : 


101 











TYLER B0RNEHJEM. 

^J^ETTE lijenis historic kan ledes tilbage til aarsniddet lioldt i Cedar Falls 
1904, hvor det blev vedtaget, at eii koniite paa 5 sknlde arbejde for au- 
Iceggelse af et bdrncbjem paa landet. To aar senere meddelte koiiiiteen vcd 
aarsm0dct i Manistee, at der blandt tilbiidene var et fra Tyler, der Idd paa, 
at Hejn Rasmussen vilde give 5 acres byggeplads og var villig til at siclgc 10 
acres mere til 50 dollars acren. Tilbndet blev modtaget med tak. C. Lai-sen til- 
bdd at give kpbesnmmen for de 10 acres land. Samme blev modtaget med tak 
og det blev bestemt, at der straks; ellei- saa snart der var trang til det, sknlde 
begyndes bdimebjem i et lejet bus. 

Iste November 190(1 aabnede bjemmet sine ddi'e for 5 born, lien ])aa 
foraaret kom der 5 til og denned saa mange, som bjemmet knnde i-nmme. 
Sp0rgsmaalet blev nn, skal vi begra*nse os til dette antal, eller skal vi bygge 
og skaffe plads til Here? 

Da der i de fblgende aar indl0b ansogninger om optagelse af flere b0rn, 
end bjemmet knnde rnmme, indsaa styi-elsen for bjemmet, at en ny bygning til- 



B0RNEHJEMMET I TYLER. MINN. 


triengtes ikke alene for at skaffe mei-e plads, men ogsaa fordi den lejede bygning 
ikke var tidssvarende, 

Forstandereii benvendte sig da til aarsmddet i Chicago med forslag om at 
faa bygget et hjem paa b0rnehjemmets land. INIen f0rst ved aarsmodet i Freds- 
ville 1909 blev det vedtaget at begjmde opf0rsel af en passende bygning, saint 
at foretage en indsamling i samfundet til at bestride de denned forbundne 
ndgifter. 

Den 19de September blev grundsteuen lagt, og den Ode Januar 1910 blev 
det nuvffirende hjem, en solid rnurstensbygning, indviet — uden ga?ld — med 
plads til 24 b0rn. Og i lobet af det fdlgende aar var hver plads optaget. 
Siden bar der vmret saa mange, som 26, men foi’^ovrigt bar antallet af born vin- 
ret meget skiftende. B0rn i skolealderen gaar i dansk-engelsk hverdagsskole 
indtil de naar Tde eller 8de ,,grade“. Efter den tid gaar de i ,,public schoob'. 

Der bar paa bjemmet til forskellige tider vff>ret ialt 63 b0rn. Deraf er, 
under deres opbold, i) bleven d0bte og 15 konfirmerede. Hjemmet bar indtil 


102 





for godt et aars tid siden vairet ledet af iigifte kvinder. Trods deres store 
dygtighed, har savnet af eii familie soin leder Isenge va.n*et f^lt. Dette blev 
aflijulpet i foraaret 1919 ved ansiettelse af Pastor L. C. Larsen og hustrii. 
Siden dets begyndelse bar hjeimnet vaeret holdt oppe va?sentlig ved frivillige bi¬ 
drag fra vernier inden for den danske kirke. Det har, til de fleste tider, vairet 
i stand til at klare de l0bende iidgifter fra aar til aar. 


B0RNEHJEMMET I PERTH AMBOY 


0RSTE Mandag i September 1908 blev en Bolig, beliggende 56 State Street, 



Jf Perth Amboy, N. Y., indviet til Brng som dansk Inthersk Bdmehjem. 
Det var den pstlige Kreds af den danske Kirke, "som havde sdrget for Opret- 
telsen af dette. Her blev i Lobet af de naeste otte Aar en Del forieldrelbse Bdrn 
opfostrede. 

I 1916 blev en st0rre Bygning, beliggende paa det h0jeste Piinkt i Perth 
Amboy, nemlig 414 Compton Ave., k0bt, og efter at den gande Ejendom var 



B0RNEHJEMMET 1 PERTH AMBOY. 


bleven solgt, flyttede Hjemmet hertil. Her er Plads til 16 B0rn, og der har 
som Regel v.eret 10—12 paa Hjemmet. 

Samtidig med at Hjemmet flyttede ind i den ny Bygning, skete et andet 
Skifte, idet Bornehjemmet, som hidtil havde sorteret under 0stens Kreds, da 
blev overdraget til Samfnndet. Denne Overdragelse har vinret til Gavn og 
Ghede for alle Barter. 

0stens B0rnehjem er ikke alene uden Gaeld, men har et Reservefond paa 

$ 2000 . 00 . 

Bestyrelsen bestaar som Regel af Medlemmer af Perth Amboy Menighed. 


103 










DANSK SAMMENSLUTTET UNGDOM. 


i^II^NCtDO^ISFORENINGER liar der vairet i mange Aar i Here af de Menig- 
heder, som tillidrer Den Danske Evang.-Luth. Kirke i Amerika; men foriid 
for Aaret 1902 fandt intet Samarhejde Sted raellem dem. 

I Dagene 18., 19. og 20. Oktober, 1902, afholdtes et Ungdomsmbde i Omalia, 
efter Imlbyddse fra Ungdomsforeningen der, livori Medlemnier af Ungdonisfor- 
eningerne i KimlialUon, la., Nysted, Looking Gla.ss (Ro.senborg) og Omaha, 
Nebr., dcltcg. 

Ibidei' dctte Mode ndtaltes 0miket om, at Ungdomsforeningeieie en Gang 
imellem samledes til saadanne PoellesmOder og paa Here Maader arbejdede sam- 
meii til Premme af fielles Interesser. 

MOdet sluttede med den PorstaaeLse, at PoiTiiingen i Omaha i en nair Prem- 
tid skidde gOre Skridt til at faa et saadant Samvirke i Gang. 

Den 28. Oktober, 1902, iidsendte Poreningen i Omaha Opfordring til 
Poreningerne i Cordova, Marquette, Nysted og Looking Glass, Nebra.ska, saint 
Kimballton, Iowa, om at sende Repra^sentanter til et M0de i Omaha for at tage 
Bestemmelse angaaende Dannelse af en Piellesorganisation, siette Regler for 
dens Virksomlied og vielge dens Ledere. 

INlOdet afholdtes den 28. December, 1902, og f01gende Poreninger var 
repriesenteret: 

Cordova ved N. C. Poulsen. 

Marquette ved Marcus Jensen og Johannes Jacobsen. 

Nysted ved Pastor A. C. Petersen. 

Kimballton ved Rasmus Knudsen. 

Omaha ved Walter Eriksen og 0. C. Olsen. Sidstnasvnte valgtes til Ord- 
styrer. 

Efter en liengere Forhaudling om 0nskeligheden af en Fsellesorganisation, 
dens Opgave og Virkemaade, vedtoges f0lgende: 

1. Uugdomsforeningerne danner en Fiellesorganisation med f0lgende Opgaver; 

a. At befordre et Samarbejde mellem de forskellige Ungdomsforeninger. 

b. At hjcPlpe til, at en energisk Virksomhed udfoldes i de forskellige For- 
eninger. 

c. At tilskynde Dannelse af Ungdomsforeninger i danske Kredse, hvor in¬ 
gen .saadanne Poreninger Andes. 

2. Der afholdes et aarligt M0de, til hvilket liver af de Poreninger, der slntter 
sig til PaJlesorganisationen, sender en eller flere. Delegerede. Tided og 
Stedet for IMOdet bestemmes af Styrelsen. 

3. Aarsni0det vailger en Styrelse bestaaende af Forniand, Sekretan- og Kas- 
perer. Disse valges ved alniindelig Majoritet af de afgivne Stemmer, 



4. Til Dirlviiiiig af Styrelseiis Udgiftcr bctaler livor Forening, dcr sliitter sig 
til Fadlesorganisatioiicii, en 001131*8 oin Aaret. 

5. Foreninger, der 0nsker at slutte sig til deiine Faillesorgaiiisatioii, kaii iiid- 
leinmes af Styrelsen efter at have vedtagct oveiistaacnde Reglcr. 

M0det valgte f0lgende Styrelse: 

Pastor A. C. Petersen, Formand. 

Walter Eriksen, Sekreta?r. 

N. C. Panlsen, Kasserer. 

Dot f0rste Aarsni0de aflioldtes i Coi'dova, Nehr., 15. og 16. August, 1903, 
og siden er de konnnen regelraassigt hvert Aar. 

Ved Aarsm0det i 1905 vedtoges udfdrligere Regler, og Sauiiiicnslutiiiii- 
geii antog Naviiet .die sainnieiislnttede danske Ungdonisforeninger i Mellein- 
stateriie" ; en Sannuenslntning var nemlig bleven daunet af Ungdoinsforenin- 
gerne i 0ststatorne. ' 

Navnet andredes ved Aarsmodet i 1907 til ,,l)an.sk Samniensluttet Ung- 
doni Kreds No. l.“ 

Da den f0rste Kreds blev dannct i 1902, bestod den af feni Foreninger. 
Eignende Kredse af ITngdonisforeninger iiulenfor det sainine Kirkesainfinul 
blev senere sluttet, og 1). S. U. bestaar nn af 53 Foreninger i 7 Kredse, organi- 
seret soni f0lger: 

1). S. U. Kreds 1 stiftet i Oiiialia, Nebr., d. 28. December, 1902, 

1). 8. U. Kreds II stiftet i Hartford, Conn., d. 16. Juli, 1904, 

I). 8. I^. Kreds III stiftet i Ringsted, la., d. 12. August, 1906, 

D. 8. IT. Kreds IV stiftet i Racine, Wis., d. 12. August, 1907, 

I). 8. U. Kreds V stiftet i Newell, la., d. 29. August, 1!)10, 

dei‘ved, at Kreds III, som indbefattede Foreninger i Iowa, .Minnesota og Wis¬ 
consin, deltes saaledes, at Minnesota og Wisconsin blev Ki’cds III og Iowa 
Kreds V. 

D. 8. r. Kreds VI stiftet i Ennmclaw, Wash., d. 31. August, 1913. 

D. 8. U. Kreds VII stiftet i Parlier, Calif., d. 23. Maj, 1915. 

De enkelte Kredses Virksomhed er ogsaa vokset. Det ses f. Eks. deraf, 
at Cdgifterne for en enkelt Kreds til dens Fadlesarbe.jde belob sig sidste Regn- 
skabsaar til godt $800.00. 

I Aaret 1919 dannedes en Fcellesoi-ganisation til at lede 8amarbejdct mel- 
leni de syv Kredse. 

MAAL. 

D. 8. U. blev ikke dannet for at give Ungdommen andre Ledere eller for 
at f0re Ledelsen ind i en ny Retning. Kort efter Dannelsen af forste Kreds 
blev dens Program udtrykt saaledes: 

Jern i dit Blod, 

I Id i dit 8ind, 

Tro paa Gnd. 

Det sknlde sige, at Maalet for D. 8. IJ. Virksomhed var en legemlig snnd 
og modig Ungdom, en aandelig vaagen Ilngdom og en gndfrygtig Ungdom. 

Dette var saniine Maal, som de enkelte Ungdonisforeninger havdc haft; 


Ordf^rerue blev ogsaa vaisentligt de saraine som forhen, iieiidig Kirkesaiiifuii- 
dets Pra^ster og Skolemtend. 

D. S. U. ])lev organiseret for ved Samarbejde mellein Kirkens Ungdom 
Laiidet riiiult at 10fte Opgaver, der kan f0re mod oveniitBvnte Maal, men som 
den enkelte Forening ikke magter alene; og for at tilskynde de Unge til at leve et 
fyldigere Uiigdomsliv. 

KRED8M0DEB OG F.ELLESSTJ^VEER. 

Blaiidt saadaniie Opgaver staar f0rst og fremmest de aarlige Ungdoms- 
stinvuer indenfor hver enkelt Kreds. 

I Begyndelsen kom der ikke mange til disse Sbevner; nii saniler de som 
Regel flere Hnndrede nnge Meiniesker fra de forskellige Foreninger indenfor 
Kredsen. De tre Dage, M0det varer, hvoraf den ene er S0ndag med Gudstjene- 
ste og Altergang, er virkelige Festdage, livor flere af vore dygtigste Mamd f0rer 
Ordet, mere og mindre betydningsfnlde Sp0rgsmaal dr0ftes, Fa*llessangen lyder 
stferkt og tit, og Legen gaar mnntert i Fritiden, Gymnastik og Folkedans 
fremvises som Regel paa en af de tre Dage. 

Talrig er den Ungdom, der i Aamies L0b er rejst lijein fra disse Aars- 
m0der med Siodet fyldt af gode Tanker, med Lyst til at leve et virksomt og 
rent Ungdomsliv og glade ovei’ at have vaeret sammen med andre Unge. Fielles- 
skabsf0lelsen styrkes derved, Hjertestrengene stemnies til at opfange Livets 
rene Toner. 

Fornden disse aarlige Kredsm0der afholdes med flere Aars Mellemmm 
FadlesstfEvne for alle syv Kredse. Det fdrste af disse fandt Sted i Tyler, Min¬ 
nesota, den 10., 11. og 12. Jnli, 1908. Det andet i Des Moines, la., den 22., 23. 
og 24. August, 1911. Tredje i Nysted. Nebr., den 13., 14. og 15. August, 1916 
og det fjerde i Des IMoines den 19., 20. og 21. August, 1921. 

Ftelles.sta:“vnerne er af lignende Art som Kredsenes aarlige M0der, men ef- 
ter en sthrre IMaalestok og samler Deltagere rnndt omkring fra de forskellige 
Kredsen i D. S. U. 

FOREDRAGSVIRKSOMHEDEN. 

Et andet Firllesvirke er Udsendelse af Foredragsholdere, hvoraf Styrelsen 
for hver Kreds hvert Aar ndsender 3 eller 4. 

GYMNASTIK. 

Paa dette Omraade har der ogsaa i noget Maal varet et Samarbejde i 
Gang. Det var paa Opfordring fra D. S. U., at det f0rste Kursns til Uddannelse 
af Ledere i Gymnastik blev afholdt paa Grand View College. Det var ligeledes 
efter Opfordring fra D. S. U. og med St0tte fra dem, at en Maud med fuld 
gymnastisk Uddannelse senere blev ansat ved Skolen og ledede specielle Kur¬ 
sns for Gymnastikledere. 

Fra disse Knrsns ndgik ca. 30 mandlige og kvindelige Ledere. Deres Ar- 
bejde omkring i Foreningerne, st0ttet af Bes0g fra Skolens Gymnastiklferer, 
under hvilke han talte Gymnastikkens Sag, gav St0det til, at flere Gymnastik- 
sale blev bygget og rationelle Legems0velser kom 1 Gang flere Steder, hvor de 
forhen var fors0rat. .. 

Det var ogsaa for Penge, hovedsagelig indsamlet blandt Ungdommen, at 
Gymuastiksalen ved Grand View College blev bygget. 


106 


„VNGDOM‘‘. 

Et Fadlesforetageiide for alle D. S. U. 7 Kredse er Udgivelsen af Bladet 
Ungdom. 

Allerede ved det f0rste Aarsm0de i 1903 dr0ftedes Sp0rgsiiiaalet oin et 
Blad soiii Organ for Ungdoirrsforeningerne. Arrangement blev straks derefter 
truffet med Bladet ,,Dagen“ for en Afdeling, som blev kaldt „Ungdomsforenin- 
gernes Eorbund“ og fik Pastor H. C. Strandskov til Redakt0r. 

Men det folgende Aar oi)li0rte .,Dagen“ at iidkomnie, og Ungdomsfor- 
eningerne fik saa en Afdeling i .,Dannevirke‘ ‘ ; men den blev meget lidt benyttet. 

I 1905 skrev Eormanden for forete Kreds til Aarsm0det i anden Kreds 
og foreslog, at de to Kredse sknlde begynde Udgivelsen af et Ungdomsblad, 2deu 
Kreds sknlde skaffe 200 Abonnenter og Iste 300. Forslaget vandt ikke Kred- 
senes Bifald. 

Ved Aarsm0det i Iste Kreds 1900, afboldt i Omaha, gav Bladsp0rgs- 
maalet Anledning til en lang og interessant Forliandling, som her ikke er Plads 
til at gengive. Den slnttede med Vedtagelse af et Forslag oni at ndgive et 1-4 
Dages Blad. Pastor V. S. Jensen og 0. C. Olsen valgtes som Koniite til at siette 
Foretagendet i Gang og s0ge Medvirke lios 2den Kreds. 

Valget af en Redaktbr voldte en Del Va,nskeligheder, og Komiteen beslut- 
tede saa at begynde Udgivelsen af Bladet med V. S. Jensen som midlertidig For- 
retningsforer og 0. C. Olsen som midlertidig Redakt0r. 

For at faa second class mailing privilege maatte Bladet have mindst 500 
Abonnenter, og Komiteen havde ikke en Dollar at arbejde med. 

V. S. Jensen rejste saa omkring i Ungdomsforeningerne, holdt Foredrag, 
hvorved bans Rejse blev mere end betalt, og talte Bladets Sag. Han kom 
lijem med omtrent 800 Snbskriptioner. 

Den 15. April, 1907 ndkom det f0rste Nummer af Bladet. Det var paa 
otte Sider, og Abonnentsprisen var $1.00 om Aaret. Senere 0gedes Sideantal- 
let til 16, og Prison blev forh0jet til -1.25. Det bar nii omtrent 1800 Abon¬ 
nenter. 

Bladet tilb0rer D. S. U. og styres af en Komite paa 7 Medlemmer, en fra 
liver Kreds, valgt paa Kredsens Aarsm0der. Styrelsen va?lger bvert Aar Re- 
dakt0r og Forretningsf0rer. 

VNGDOMSHJEM. 

Et betydningsfuldt Fiellesvirke indenfor de enkelte Kredse er endvidere 
Ungdomsbjemmene. 

Det fbrste blev begyndt af Kreds I i Omaha i Aaret 1910; men allerede det 
f0lgende Aar saa’ man sig n0dsaget til at opgive det af Mangel paa en pas- 
sende Leder. 

Den 19. Maj 1912 indviedes ct Ungdomshjem i Des Moines, begyndt af 
den lokale Ungdomsforening, Holger Danske. Det var i lejet Hus. Senere bar 
Hjemmet med St0tte fra Kreds V k0bt Byggegnind og opf0rt en velindrettet 
Bygning lige over for Skolen. Dette Hjem ejes og styres af den lokale Ung¬ 
domsforening; men Ledelsens Retning. staar i noget Maal under Kredsens 
Kontrol 


107 


Vccl Aarsm^det i 1915 vedtog Kreds TIT at oprottc et Uiigdoinshjcni i 
IMinnoapolis og nedsatte en TComite deidil. Hjeminet blcv iiidviet den 10. Sep¬ 
tember 1916 i lejet Hus. Nn ejer det en smnk p]jendoni, 3620 East 42nd Street. 
Iljemmet e,jes og styres af Tvredsens Foreninger. 

Disse Iljem er liyggelige Samlingssteder for Ungdommen i dens Fritid; 
en DeT Unge bor paa TIjemmene, og endnn flere spiser der. 

Den 24. Oktober 1915 inviede Tvreds TI „Vennelejr“, en Farm paa godt 



en Sues Acres Land med tilliorende Tins, soni de liavde k0bt i Unionville, en 
lille By i Nierlieden af Hai'tford, Conn. 

„Vennele.jr“ var bestemt til FtBllesnioder, Sommerlejr og Ferieophold for 
0stens Ungdom, bvoraf de fle.ste Tior i Byernc. Saaledes bar den ogsaa vipret 
benyttet; moil af Mangel i)aa eii passende Leder og til Dels ogsaa Penge til 
at forbedre Lejipn, cr den ikke belt naaet at blive til det, man ventede. 

Nu er Kredsen i Fa^rd med at s«lge Ejendommen til en Familie med den 


108 










Forstaaelse, at den skal ledcs som oprindelig bestemt, og man venter nu, at de 
Forhaabninger, livormed Foretagendet blev begyndt, skal blive opfyldt. 

Af mindre D. S. U. Foretagender kan nasvnes Udgivelsen af en lille Samling 
danske og engelske Sange til Brug ved Fjellesstaevner og Udflugter og et Jiile- 
hefte til Soldaterne i 1917, 

Fors0g bar va^ret gjort paa at fa^ en ordnet Yirksomhed i Gang for at 
g0re Nykommere bekendt med de danske Meniglieder og Ungdomsforeninger. 
Nu bar man igen Planer derom i Foreniiig med de to danske Kirkesamfund. 

Som en Organisation af Den Danske Kirkes Ungdom f0lger det af sig 
selv, at D. S. U. 0ver sin Yirksombed i Tilknytning til det Kirkesamfund og s0- 
ger at samle ITngdommen om Den Danske Kirke. 

Folkebdjskoleme indenfor dette Kirkesamfund omfattes ogsaa med le- 
vende Interesse. I Forstaaelse af, at deres l’’ii‘ksomlied er af stor Betydning for 
dansk-amerikansk Ungdom, bar D. S. U. fra dets Begjuidelse tilskyndet de Unge 
at benytte disse Skoler. 

0. C. Olsen. 



TRINITATIS MENIGHEDS F0RSTE KIRKE I CHICAGO. 


109 











DANELAG. 


„Vi iinge samles i Danelag 
Som Danske under Amerikas Flag 
Vi elsker de kaere Minder 
Og Udsyn til h0je Tinder." 

(Plambeck.) 

T|^VAD er Daiielag? Mange ved Besked oin det, men der er andre, soni ikke 
ved det. Danelag er Gr. V. C.’s Elevforening. Den blev stiftet den 20. 
November 1908. Dens Formaal og Hensigt staar aftrykt i Lovene, som ikke 
skal gentages her. Derimod synes jeg, det knnde have Interesse at gengive 
nogle Uddrag af Artikler i „Dannevirke“ fra 1908. Disse Artikler viser Hen- 
sigten med Foreningen og tilkendegiver den Varme og Kasrlighed, de Mmnd 
og Kvinder, der stiftede Foreningen, noerede for den Skole, hvor de havde levet 
en Tid af deres bedste Ungdomsaar. 

Af „Dannevirke“ No. 48, 25. Novbr., 1908: „Det er saa naturligt, at der 
hos os Elever, der har faaet G. V, C. k«r, er et 0nske om at bevare den For- 
bindelse med Skolen, som vi fik ved vort Ophold der. Og hvori bestaar vel det 
Baand, som knytter os til Skolen? Ja, saa Itenge, vi lever, vil Minderne knytte 
os. Det,er paa dem, vi vil bygge hos alle jer, der nii i mange Aar hart vieret 
skilt fra jert „Vinterhjem“. Vi vil pr^ve paa at give jer lidt igen af det, som 
I mistede, da I forlod Skolen, og opfriske det, som I tog med jer derfra. Da 1 
drog herfiia, maatte I give Afkald paa alt det, som I her havde faaet kan’: 
Kammerater og Venner, hele det hyggelige og forn0jelige Samliv, 1 levede, 
alle de rige Timer, I havde, naar I sad og lyttede. Og hvad tog I med jer? I 
tog Minderne om alt dette med — det er dem, vi vil friske op og bygge paa.“ 

Umiddelbart forud for Danelags f0rste Aarsm0de, som alholdtes den 17. 
Novbr. 1909, havde Foreningen 80 Medlemmer, der i det f0lgende Aar voksede 
til 121, og har siden haft en jaevn Tilgang. Af et Brev fra J. J. Lerager op- 
lyses vi om f0lgende: ,,P. S. Mnnk-Petersen var den f0rste, som blev indmeldt. 
llan og jeg fulgtes ad op til Fr. Majland og fik vore Na\me indskrevne, den 
f0rste S0ndag efter at Opraabet var udstedt i „Dannevirke“. 

Foreningen blev stiftet og har ogsaa vist sig levedygtig. INIen der burde 
dog viere mange flere med i Arbejdet. Den Maud, som Danelag i Gmnden 
skylder sin Tilvasrelse er nn (1921) D’s Formand; det maa vi nok tage som et 
godt Tegn. Vi ti“a?nger til et frisk Pust af den Aand, der besjtelede de Miend, 
der lagde sig i Selen for at rejse den Mur, i hvis La^ „Den danske Kirkes“ 
Skole ligger. 

Saaledes skriver J. A. M. Rodholm i „Dannevirke“ Nr. 39, 1908: ,,Der har 

no 



bl. no^le caf Elevenie paa G. V. C. flere Gange vferet talt om, hvorvictt clet Ikkc 
vilde vivrc paa siu Plads, at vi paa en eller aiidcii Maadc viste vor Kierlighcd 
til den Skole, hvor vi bar iiiodtaget saa meget godt, ved at yde den nogen St0tte. 
Det bar der vEeret Enigbed oni, og det vilde da ogsaa knn tale lidt til vor For- 

del, om vi ikke kunde blive enige om det. Sp0rgsmaalet er saa, bvorledes vi 
bedst kan st0tte den, 

Min gamle Yen og Kammerat, Hans Jubl, skrev saa for nogen Tid siden, 
om det ikke vilde vEere det bedste at danne en Elevforening, for paa den Maade 
ligesom at slaa Kreds om den Skole, vi bar faaet kser. Denne Tanke tiltalte 

mig i b0j Grad.-Vi bar den stprste Forpligtelse til at yde Skolen St0tte 

gennem Bidrag i Penge, og til at yde Lwrerne den St0tte, de i b0j Grad for- 
tjener i deres selvopofrende Arbejde, og som vi kan yde dem denied, at de kan 
se. \'i tEenker med Kserligbed paa dem og deres Gerning —‘ ‘. 

Som Svar paa disse „Tanker til Overvejelse“ fremkom der en REekke Ar- 
tikler, nogle for, andre imod. En god Sag vinder aiding frem uden Modstand; 
denne vandt! 

Benedict Nordentoft: „Jeg bilser med Gliede en BevEegelse, der vidner om, 
at de, der bar boet i Hus sammen paa G. V. C., ikke er kommen Isengere fra 
binanden, end at det er muligt at tilvejebringe et godt Naboskab og til Tider 
en god Sanding af Naboerne paa den Samfundsskole- 

C, P. H0jbjerg: „De Polk, der tror, at de staar i Taknemligbedsgteld til 
en Skole, de i deres unge Dage bar bes0gt, b0r tage Haand i med og bjEelpe 
de yngre saadan, som de selv er blevne bjiilpne af de gamle. Haand i Haand 

det er vor Grundlov,“-„Lykkes vor Skolegerning, betyder den noget for 

de unge, saa skal de nok komnie af sig selv. — Saa jeg bar den Tro, at enbver 
Skole, der er en Tjener for Livet, ikke i LEengden skal komme til at savne det 
Livstegn. Lad Hjertet slaa, varmt og kraftigt, der skal nok komme Svar til- 
bage fra alle de Muskier, der arbejder — og lever.' ‘ 

Det var et lille Uddrag, der kendetegner Hensigten. Og en Sag, som Hjer¬ 
tet slaar varmt for, den vil vide at bane sig Yej fremad mod Maalet. For mange 
vil det maaske synes en lille og ubetydelig Opgave, at staa sammen og arbejde 
Haand i Haand og slaa Kreds om et minderigt Sted. Men til Trods for alle 

dem, tror jeg fuldt og fast paa, at det er en af Livets store Opgaver. 

JMjere bevislige Residtater bar „Danelag“ ogsaa at op vise. Den bar biengt 
indrammede Billeder op baade i Skolestuer og Poredragssal og stillet adskii- 
lige B0ger ind paa Reolerne i Skolens Bibliotek. Der er lilevet anskaffet Have- 
bEenke, og et Cementfortov ud for Hovedindgangen skylder „Danelag“ sin 
Eksistens. Med smaa Midler er der i Aarenes L0l) udrettet saa temnielig meget, 
vi nok kan vEere bekendt. Der blev begyndt godt, det takker vi for. 

Ud over det at knytte Forbindelsen tsettere mellem Skolen og gamle Ele- 
ver er „D’s." Opgave ogsaa en littener. Saaledes blev det bestemt ved sidste 
Aarsm0de (1921) at bruge „G, V. Ecbo“ som Medlemsblad. „G. Y. Ecbo“ 
udgives af Skolens Elever. „Danelag“ bar sikret sig en Afdeling i Bladet, 
der udelukkende bruges til Meddelelser fra og til gamle Elever. 

Jens Beck sagde; Det er Menneskets Kald at stile mod b0je Maal! Det 
er ogsaa Danelags. Hvert Medlem, og det vil atter sige alle gamle G. V. C. 


Ill 


Elever, inaa botragte sig selv soni en lille Isbryder, der sojgt og iidlioldende til 
det sidste iiiaa vtere ined til at biyde den frosiie Skoi'i)e. 


Michael Mikkelsen. 


FRA SKOLEAARET 1920 21. 


AAR jeg nu skulde pr0ve paa at triekke Linienie op i det Billede af 



Skolelivet, der dannede sig her i Aaret 1920—’21, komiiier der straks eii 
forfanigelig Traiig op i inig: Trangen til at kiinne gaa iied under Overtladeu, 
bag\'ed det ydre, og fortadle noget oni det, der skete i unge JMemieskelijerter. 
Om Savn, der stiltes og vaktes; oni Aand, der tik Liv, og Tanker, der tik Lys. 
Derom kmide der skrives den dejligste Bog. En Bog til Gltede til Haab og 
ytyrke. Hvor sker der vel noget stprre paa Jorden end der, hvor unge Menne- 
sker vokser sig sterke i Troen paa Livet og paa Livets Gud 1 Det skulde da viere 
der, hvor en Moder eller en Eader nedhegger det Er0 i sniaa Barnesjiele, soin 
det bliver vor Lod her paa Skolen at se spire freui og skyde sig opad mod 
Lyset, — opad — opad. 

i\len det er ikke givet hiig at skrive en saa dejlig Bog. Den bliver nok 
skreven engang, saa alle kan hese den, — og saa vil den vaere sand hclt igennem- 
Eorstander I10jbjerg har engang udtalt den Tanke, at naar vi naar hjem til 
„vort h\edreland“, hvor „Dagen er oppe“, da .skal vi kunne kende vore Ven- 
ner, — ogsaa dem, vi aldrig saa’, — derved at hele deres Persoulighed er 
gennemstraalet af, hvad de har levet; hvad de har vaeret og hvad de er. Fhr 
tamker jeg heller ikke, vi er skikkede til at se det. Vi har endnu for lidt Kau*- 

liglied og Forstaaclse.-Saa naar jeg skal minde om Skoleaaret, der svandt, 

vil jeg have Lov til at sige dette, at jeg fpler saa godt, at det, der kan drages 
frem og tales om, det kan aldrig blive det alleregentligste. 1 bedste Fald bliver 
det dets ydre, synlige Forteelser, og saa kan det endda viere, at det vigtigste 
skete saa stilfaualigt og i saa lidt Forbindclse med ,,Begivenhederne“, at ingen 
anede det. 

I det hele taget er jeg overbevist om, at vi Elever fra 1920—21 kan veksle 
Haandtryk og sige Tak for Aaret. Men siger vi, at det var ,,det bedste Aar“, 
antager jeg, hver Aargang siden 1896 ryster paa Hovedet og siger, at det er en 
tilgivelig Illusion, men dei’es Aar var nu det bedste. Vi vil ikke strides med 
dem, — her er nok til alle, 

Bortvset fi’a Klassearbejdet, der jo altid er et stort og betydeligt Felt i 
Skolens Virksomhed, samler vi os om Foredragene om Kanaiepunktet i dot 
Indhold, der bydes Elevenie gennem Aaret. Uden at fors^)gc nogen Karakteri- 
stik, vil jeg kun minde om For.st. H0jbjergs Foredrag om Grundtvig, Pa.stor 
Gravengaards Fremstilling af Missionshistorien, og Pastor Jensens Bibeltimer. 
— Et A'aeld af Tanker og Stemninger, som de, der h0rte dem, mindes med Di)- 
levelsens Efterdpnninger af Glaede og Taknemmelighed. Gid det frie Ord al¬ 
drig maa miste sin Plads i Il0jsa?det hos os. 

En anden Side af Skolelivet, der heller ikke opf0rer sig med tilborlig 
S0mmelighed i poiiie, smaa Rubrikker, er Gymnastikken — ellei^ jeg kunde 


112 




fristes til at sige: Ladefoged, saa bliver det endiiu mere leveiide, for saa be- 
graenser det sig ikke alene til vor daglige Motion, der (mod vor iiidre, bedre, 
men stiltiende Overbevisning) skal vaere saa sund, men kommer til at om- 
fatte saadanne Begreber som; Livsglaede, A'^enliglied, Kammeratskab. — Smit- 
tende? Ja vel. Men det skal dog have et Sted at komme fra. 

Hvad Sangen angaar, svigtede vi ikke det gamle Ha3vd, Skolen har faaet 
som en „syngende Skole“. Vi har Tro til Sangens forenende og forfriskende 
Magt, — den gode Sang renser Luften. Ikke den Sang, der kun kommer fra 
Ltnberne, selv om den er nok saa skolet, men den Sang, der er Udtryk for Hjer- 
tets Glsede, Haab, Lfengsel. — Jeg mindes stadig om en gammel Legende i denne 
Forbindelse. 

Der boede i et Kloster en Del Munke, som ofte sang Salmer; men deres 
Sang var saa skraekkelig og disharmonisk at h0re paa, at alle Mennesker flygtede 
for dem, og selv Fuglene fl0j langt bort af Riedsel. Da kom en fortrinlig .skolet 
Sanger til Klosteret. Han tog sig af Munkenes Sang, og fik deres Stemmer ud- 
daimede, saa det blev en 0rens Lyst at h0re paa dem, og alle de smaa Fugle 
kvidrede med. Men en Dag kom en Engel til Klostret og spurgte en gammel 
Munk: „Hvor kan det va?re, at 1 aldrig mere synger Lovsang her i Klosteret ? 
— „Vi“, udbr0d Munken, „vi synger da liver Dag, og alle siger, at vi aldrig har 
simget saa smukt nogensinde“. ,,Da h0rer vi aldrig mere en Tone fra jer i 
HimleiT‘, sagde Englen, „og det var det, jeg sknlde ned at sige jer, for vi sav- 
ner at h0re jeres Lovsang deroppe.“ 

Der er Mulighed for, at de Sange, hvormed vi ghrdede Englene mest, var 
dem, vi sad og sang ude paa Plienen i de lyse Aftener. Den ene efter den 
anden, — Salmer eller Sange, — blot de ndtrykte det, der levede i os. 

En anden Side af Skolelivet, hvortil der knytter sig mange Minder, er 
„Unge Kr*fter“. Elevernes egen Forening. Naar jeg tasnker tilbage paa den, 
glider Indtrykkene sammen for mig; de var saa mangfoldige. Gltede, Haab, 
Skuffelser, Spaending, Forventning. I kender det, alle I gamle Elever: „Pega- 
sus“. Jeres f0rste Diskussion.stale. Forberedelserne til Underholdningen. Fe- 
beren. De pudsige Optrin bag Kuliserne. Glaeden, naar det hele var lykkeligt 
overstaaet. Bifaldet. Stemningsbilleder i Lys og Skygge, Dog havde den sin 
Betydning. Tog Kraefter i Brng. Udviklede Evner og knyttede Eleveme naer- 
mere sammen. 

„Echo“ kan vel ogsaa naevnes. Aaret i Forvejen havde givet os et Skole- 
blad; vi var kommen til at holde af det, og vilde ikke undvaere det; saa tog vi 
fat med Lyst og efter Evne. I al sin Skr0belighed og med alle sine Mangier 
dog et Udtryk for Ungdommens Trang til at fremhrhige og vcvre med. 

.Ja, du har Ret; der var meget, meget mere; og, som jeg tilstod, da 

jeg begjmdte, r0rer jeg maa.ske slet ikke ved det, der for dig var det egentligste‘ 
Men fortael du saa det; — fortael det til dine Venner, saa de kan faa Lyst til 
at komme her, lad os dele det med mange. 

25 Aar. — Og hvad har vi ikke oplevet her. Og hvor kan vi ikke se frem 
til de naeste 25 Aar med Fortr0stning og Haab. Ogsaa med B0n. Lad os bruge 
den B0n, Kr. 0stergaard har givet os at bede for Skolen, — den, du ved, vi 
altid synger staaende: „Gud, du er god og stierk.Naar han holder 


113 



sin skfermende Haand over Skolen og den Geriiing, der 0ves her, skal den eiidnil 
faa Lov til at tjene vort Folk i mange Shegtled : 


„-saa der maa vokse frem 

i kristne, danske Hjem 

et Liv til din og Danskerfolkets ^re.“ 

Med kandig Hilsen til alle Skolens gamle Elever fra Iloldet 1921—’22. 

II. J. K. 



114 







DANSK FOLKESAMFUND. 

Af A. II. Jurgens. 


^9fp|EN 18. April 1887 iidsendtes der geniiciii „Dannevirke“ eu Iiidbydelse til 

at iiidtra^de i ,,Daiisk Folkesamfund“. Deraf fremdrages her nogle 
Uddrag: 

,,Naar det nemlig er en verdenshistorisk Begiveiihed af fbrete Rang, at 
Folk fra alle Laiide sainles her paa Ainerikas Griind og m0des i det engelske 
Sprog, saa er det ikke mindst, fordi der derved er givet den hedste Lejlighed 
for Folkene til at ineddele sig til liverandre og nyde godt af liverandres Ar- 
hejde. Men Betingelserne for at dette kan ske er, at de forskellige Folk hevarer 
deres Modersinaal. Knn saaledes kan de vedblive at drage Nan-ing af den 
Stannne, hvorpaa de er voksede, knn saaledes kan de bevare deres Stilling soni 
Tolke for, hvad der lever og r0rer sig i de Folk, de tilh0rer. Deroin niaa vi 
alle veere enige, hvor forskellige Tanker vi ellers kan g0re os oiii, hvad Sam- 
arbejdet melleni Folkene i Frenitiden vil f0re til for Ainerikas Vedkoinmende. 

Det er vor Tro, at det Idle danske Folk sidder hide iiied en aandelig 
Arv, som ikke er uden Betydning for ]\Ienneskesltegten, og det er vort Ilaab, at 
vi Danske her i Amerika skal knnne bidrage til, at denne Arv kommer andre 
tilgode. Opgiver vi vort Modei’siiiaal, afskan’er vi os selv fra som Danske at 
faa Indflydelse paa Aandslivet her ovre. Denied svigter vi ikke blot vor egen 
folkelige Opgave; men vi handler ilde mod det Land, i hvilket vi bygger og 
l)oer. Det er vor faste Overbevisning, at vi netop er de bedste amerikanske 
Borgere, naar vi vedliliver at viere Danske. Vi vil bevare vort Modersinaal 
som'Hjemmets Sprog; men vil derfor ikke glemme at smtte Kmft ind paa, saa 
fnldkomment som mnligt at blive Herrer over det Sprog, hvori vi kan m0d<'s 
nied andre Folk. 

Naar vi nn bar stiftet „Dansk Folkesamfiind^, er det i Haabet om, at 
denne Fortening maa faa Held til at samle dem, som gerne vil arbejde med det 
angivne Maal for 0je.“ 

,,Man vil se, at vi ikke fordrer nogen Trosbekendelse af dem, der vil slnttc 
sig til vort Samfnnd; men vi kan knn 0nske Tilslutning af saadanne, der er 
venligt sindede mod vore Fiedres Kirke, som har pneget hele vort Folks Ud- 
vikling. 

Det er vor Tanke, at Samfnndet, efterhaanden som det vokser sig stmrkt, 
skal sysselsadte sig med alle .saadanne Opgaver — det vaere nn aandelige eller 
materielle — som har s^erlig Betydning for Danske i Amerika. Knn med Und- 
tagelse af hvad der tilh0rer Kirkens Omraade. „Denne Iiidbydelse, der oprinde- 
ligt er formet af en enkelt Mand, har siden Juli Maaned f. A. foreligget til 


115 



Dr0ftelse og Forandring i en miiidre Krcds. I livor vel flere af os enduii 
kimde dnske enkelte Udtryk anderledes, kan vi dog alle vedkeiide os den i den 
foreliggende Form, og vi liar stiftet „Dansk Folkesamfnnd“ og vedtaget 
Regler‘ ‘. 

Indbydelsen er iinderskreven af 37 Mamd (deraf 9 Pra*ster) og en Kvinde. 
Den foreldbige Bestyrelse er: F. L. Grnndtvig, Find., M. Holst, Na\stfiiid., og 
M. Lanritsen, Kasserer. 

Grnndtvig ledsager Meddelelsen med folgende Beimerkning: .,Det er mig 
meget iniod, at jeg er bleven valgt til Formand, da jeg vel er mig bevidst, at 
jeg mangier nogle af de VcTsentligste Betingelser — saaledes Roliglied, Forsig- 
tighed og Maadeliold — for en saadan Stilling. Jeg skal imidlertid gdre mig 
Flid for saa lidt som miiligt ikke at skade Samfiindets Sag, indtil der i Septem¬ 
ber kan blive valgt en anden Formand.“ 

Af Reglerne staar f0lgende endnu i Dag uforandrede: ,,Samfiindets For- 
maal er, ved alle aabne og liaederlige Midler at virke ben til, at Danske i 
Amerika. nden at glemme deres Pligter som amerikanske Borgere, maa samle 
sig i failles Arbejde for at bevare det danske Sprog og fremlija^lpe en frngtbar, 
folkelig Udvikling paa IModersmaalet. 

Miend og Kvinder, der f0ler sig som Danske, og ikke er Fjender af den 
kri.stne Kirke, kan med lige Rettiglieder optages i Samfundet.“ 

Der fremkom straks en bitter Modstand mod Samfnndet, og under den 
danske Kirkes Aarsmdde i September samme Aar forliandledes der i to af 
Dagene knn om Dansk Folkesamfnnd. Det forel0bige Resnltat blev, at Griindt- 
vig stillede f0lgende Spdrgsmaal til .,D. F.s“ Medlemrner: „Skal vi opl0se vort 
Samfnnd?“ Blot 5 sagde ja dertil. Medlemsantallet var 442. 

Pastor H. J. Pedersen valgtes dette Aar til Formand. Naeste Aar valgtes 
Grnndtvig igen og holdt Posten til 1894. 

Da valgtes J. C. Bay. 11. C. Strandskov valgtes 1896. K. Knudsen 1897. 
J. C. Bay 1900. A. Tli. Dorf 1902. L. Henningsen 1903. A. H. Jnrgens 1912. 

iMedlemsantallet varierer saaledes: 1889: 560 Medlemrner, 22 Kredse. 
1892: 1036 Medl. 1897 : 470 Medl. 1899 : 369 Medl. 1903 :. 175 Medl. 1919: 
273 I\redl. 1920: 570 Medl., 16 Kredse. 

I Oktober 1888 stiftedes den f0rste Kreds af „D. F.’s“ Afdeling i Dan¬ 
mark af Kvinder i Kdbenhavn. Denne Afdeling voksede med mange Kredse 
Landet over og i Aaret 1900 talte saa h0jt som 2200 Medl. Den begyndte Ud- 
givelsen af „Kors og Stja?rne“ 1. Jannar 1889. Dette Blad bar ndgaaet si den, 
men det er nn bestemt at standse Udgivelsen deraf ved dette Aars Slntning. 
Dermed menes ogsaa at „D. F.’s“ Afdelingens Saga i Danmark er endt, da 
Bladet bar vaeret det eneste Middel i flere Aar til at bolde sammen paa Afde¬ 
lingens Rester. 

Dog bar der i en langere Aarrakke bver Sommer under Dansk Folke- 
samfnnds Navn varet afboldt dansk-amerikanske Stavner og ordnet Falles- 
rejser for bes0gende fra Amerika, men dette bar vasentligst varet enkelte 
Mands Arbejde. Det er at baabe, at dette vil blive fortsat, fordi det er af 
megen stor Betydning. 

I 1889 ndkom fdrste Udgave af ,,Sangbog for det danske Polk i Amerika.“ 
2den Udgave 1891, 4000 Ekspl. 3die T^dgave 1910, 2000 Ekspl. 4de Udgave 


116 



1916, 3000 Ekspl. 5te Udgave 1920, 2000 Ekspl. 1912 iidkoin en Melodisaiuling 
svarende til Sangbogen. Altsammen paa „D. P.s“ Bekostning. 

I 1894 begyndte Samfundet den nuvjerende Koloni, Danevang, Texas. I 
1906 begyndtes Koloiiieu Askov, Minn., og 1917 begyndtes Kolonien Daluni. 
Alberta. Ved Anlaeggelsen af Kolonier indtog Dansk Folkesamfund en Stilling 
som Landagent og tjente derved en Del Penge, som ellers vilde vaere kommen 
andre Agenter i Haende. For dette er Samfundet ofte bleven skarpt kritiseret; 
men det bar dog ved denne Fortjeneste vaeret i Stand til ved forskellige Lejlig- 
heder at yde flere hnndrede Dollars til vore Ungdomsskoler. 

Efter den store Kamp i September 1887 gik Samfundets Arbejde nogen- 
lunde uantastet et Par Aars Tid; men i 1889 begyndte mmi at angribe det 
igen, og Pennef0rere baade inden og uden for Samfundet stak og liuggede til 
alle Sider. Dette holdtes gaaende indtil Kirkesamfundets Aarsm0de i Waupaca 
1892, livor ,,D.F.“ beskyldtes for at va*re Grunden til alle Uoverensstemmelser og 
Bryderier i Menigliederne og Kirkesamfundet. Det endte med, at man gik paa 
Akkord med hinanden og Grundtvig lovede at foreslaa „D. F.s“ Opl0sning, 
som ban sammen med 23 andre g.jorde 14. Sept. 1892 saaledes: „For den dan- 
ske Kirkes Skyld foreslaar vi Oplbsningen af „D. F.s“ Organisation i Amerika“. 
]\Iange Penne kom i Gang for eller imod Forslaget. Soerlig staerkt skrev L. 
Henningsen imod det. Udfaldet blev 245 Stemmer for og 542 imod. Samfun¬ 
det blev altsaa staaende; men det bavde faaet et St0d, som det aldrig forvandt 
og Grundtvigs Mod og Tro paa dets Premtid var bleven kntekket. Han blev 
alligevel ved at bngge et stort Arbejde ind for det. Efterbaanden blev ban 
dog belt mismodig over Stillingen, og i 1900 udtalte ban, at: ,,Samfundet er red- 
ningsl0st fortabt.“ I 1902 stilledes igen Forelag om Opl0sning. Det fik 43 
Stemmer for og 41 imod; men da der krgevedes % Flertal, var Forslaget jo 
falden. I August 1903 stilledes atter Porslag om Opl0sning, som Formanden 
A. Tb. Dorf motiverede og skrev bl. a.: „Jeg tror, som Grundtvig skrev 1900, 
at Samfundet er redningsl0st fortabt og at Grunden er Herskesyge, Ufordrage- 
ligbed, Misundelse, Feigbed, Trol0sbed, Udueligbed eller S10vbed.“ Igen tog 
Rfprlig L. Henningsen djaervt til Orde mod Opl0sning. Der afgaves 38 St. for og 
47 imod. Siden den Tid bar Opl0snings-Processen faaet Lov at bvile, og man 
er nil ved at faa Tro til Samfundets Leve- og Arbejdsdygtigbed, bvad f0lgende 
Opraab synes at tyde paa. Dette Opraab fik vist en meget indskrasnket Ud- 
bredelse, det kan derfor vaere passende at aftrykke det ber og slutte denne 
Skitse dermed: 

Ved Dansk Folkesamfunds Aarsni0de i Viborg, S. Dak., i Dagene 30. og 31. 
Maj maerkedes en stasrk vaagnende Forstaaelse af, at der skulde tages kraftigere 
Tag for vort folkelige Arbejde berovre. Saerligt kom det til Kende, at man 
mere 0nskede at samle sig for at vaere med at baere vore H0jskoler frem. 

Fra Aarsm0det i Viborg rejste saa godt som alle Deltageme til Kirke¬ 
samfundets Aarsm0de i Tyler. 

Ogsaa ber bavde man Lyst til at faa de Tanker frem til Dr0ftelse, som 
Dansk Folkesamfunds Program er Udtryk for; og ved to velbes0gte M0der 
dr0ftedes vort folkelige Arbejde. 

Resultatet af disse M0der blev, at vi undertegnede fik givet til Opgave 
at forme dette Opraab, som saa videre skulde sendes rundt til de forskellige 


117 


danske Kredse i vort Saiufund, livor et Arbejde, om niiiligt, skulde saittes i 
Gang for at faa Tilslutning til f0lgende: 

At danne mange nye Kredse af Dansk Folkesamfnnd og derved give lige- 
soni ny Kraft til D. F., saa det stadig bedre maatte lyklies Samfundet at virke- 
liggdre dets Forniaal. 

Vi vil videre prpve at samle de niindre H0jskoleforeninger, soni er dan- 
nede om de forskellige Il0jskoler, i Dansk Folkesamfnnd og derved faa en stajrk 
drivende Kraft ind i D. F. freni mod Opfyldelsen af samlet, nidkan'kt Arbejde 
for vore forskellige Skolevirksomheder, for at faa 0vet en god og frngtl)ar Fore- 
dragsvirksomlied, for Udsendelsen af B0ger, som kan styrke os i vort folkelige 
Arbejde, i det liele for alt, hvad der kan styrke dansk Folk'elivs Fremme blandt 
os her i vort store nye Land og alt, hvad der kan nddybe Forbindelsen med vort 
Folk i Danmark. 

Et rigere dansk-amerikansk Folkeliv, baaret frem i enigt Fadlesskab af 
alle, der elsker de Skatte, vi liar taget med os hjemmefra og som 0nsker, at de 
skal ndmdntes i det Liv, vi skal leve her i „Folkestievnets store Land“, at vi 
maatte, ved fadles Hja'lp, faa Lykke til at leve i det bedste, vi ejer aandeligt 
som Folk, at lade dette gaa i Arv til vore B0rn, saa det maatte ved os og ved 
dem leves ind i vort Folkeliv herovre til Gavn og Velsignelse for os selv og for 
vort nye Folkehjeni. 

Ved M0det i Tyler fik Dansk Folkesamfnnd 89 nye iMedlemmer fordelte 
over mange forskellige danske Kredse. 

Vi opfordrer herved kraftigt enhver, der er interesseret i at oveniuvvnte 
Arbejde for vort Folkelivs Fremme tages op, til at indmelde sig i Dansk Folke- 
samfnnds stedlige Kreds. 

Jens Gregersen A. C. Rasmussen 

Jens N. Hvass L. C. Pedersen 


Evald Kristensen 
111. Knudseu 


HVILKE NAVNE, DER KAN N^VNES MED ^RE I 
DEN DANSKE KIRKE. 


er jo saadanne. Jeg kiinde godt skrive eii Liste. Men det er jo ikke 

sikkert, at de Navne, soin jeg vilde have med, hlev deni, som andre vilde 
raedtage. Og selv om mange af os ])lev enige om en Liste, er det dog ikke af- 
gjort, at de Navne vilde Andes deri, som f0rst og fremmest bnrde med. Af- 
gdrelsen bnrde jo tneffes i Henhold til, hvem der mest bar givet sig hen i Ar- 
bejdet for den danske Kirke uden at ta?nke paa sig selv eller sit eget. Og deres 
Navne kender vi ikke; de staar skrevne i en anden Bog end demie. 

Sapt, vi knnde sp0rge disse, hvad mon de saa vilde svare De vilde vist 
svare: Nej, sad ikke vore Navne i en -iEresliste; Gnd tilkommer A5ren og os 
vort Ansigts Blusel. Gnd har bevaret den danske Kirke, ikke ved Hjielp af, 
men paa Trods af os'. 

Dette er vist det rigtige: Gnd har bevaret den danske Kirke, ikke ved 
Ilja^lp af, men paa Trods af IMennesker. Ham tilkommer H5ren og os vort An¬ 
sigts Blusel. 

]\Ien nn vil ban borttage vort Ansigts Blusel, og derefter vil ban dele sin 
yKre med os. Vel vil han ikke give nogen fremmed sin H^re; men vi er ikke 
fremmede. vi er B0rn. Af Guds Naade er vi blevne bans Born; med os vil ban 
dele sin Hilre. Derfor kan vi vaere glade og holde Fe.st. Dette vil vi ogsaa g0re. 

Af Guds Naade til Guds .^re 
Evig glade vi skal vsere 
I vor Hcrres Jesu Navn. 

, Amen. 


119 




VOR FRELSERS KIRKE 1 MANISTEE. MICH. 






^ y I • ? ^ ' • ■ ^ • ' - * >.•/>*' . ^ < , . . 2.,) . ^ 

;’V'rv -- 

^ V'-V-'* .'f .•;• : •'! ■ V, 

'■■' -'^.v ■■■ i'i:*'.' ■- i 

■ ,■ 'It ^';'• r'”'■ •'■" 

' ■ ••: •■'■'■?' - - 
















